A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kristen Ashley: Wild Man

Forever, Hachette Book Group, New York, 2013

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Copyright © 2013 by Kristen Ashley

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

A sorozatban megjelent:

A titokzatos Ő

A vadember

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-103-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ERIKA ANN MOUTAW WYNNE-NAK ÉS ROY GILBERT „GIB” MOUTAW-NAK, A NŐVÉREMNEK ÉS AZ ÖCSÉMNEK.

Mindaz, amik vagyunk, a szereteten, a történelmen és a hűségen alapul.

Hála istennek!

ELŐSZÓ

Vad férfi

– Ó, édes istenem! – nyögtem, miközben eljutottam a csúcsra; agyam kiürült, testem minden porcikája megfeszült, miközben sohasem érzett gyönyör futott át rajtam.

Lassan felnyitottam a szemem, és láttam, hogy még mindig mozog fölöttem, bennem és fantasztikusan festett. Gyönyörű volt, és fantasztikus érzés volt, ahogy mozgott bennem. Csodás!

Elragadó, ezüstszürke szeme engem nézett, tekintete vágytól csillogott, perzselt, méghozzá úgy, ahogy soha még. Egyszer sem ebben a négy hónapban, mióta együtt voltunk.

És én értettem ebből a tekintetből, tudtam, mit jelent. Tudtam, ez a férfi, ez a fantasztikus, lenyűgöző, vad férfi az enyém.

Éreztem a zsigereimben.

– Jake – súgtam, és végtagjaim még szorosabban fonódtak köré. Kezem a sűrű, sötét és rakoncátlan fürtök közé túrt. A nevét hallva Jake behunyta a szemét, de ezt úgy tette, mintha fájdalmai lennének.

Hmm… mi a fene?

Aztán a nyakamba temette az arcát, mozgása felgyorsult, döfései erőteljesebbé váltak, ziháló lélegzete a bőrömet csiklandozta, és én megnyitottam magam neki, kezem bejárta a testét, lábam szorosabb bilincsbe fogta a csípőjét, ahogy körbeöleltem lüktető férfiasságát.

– Tess – hörögte, aztán hallottam, ahogy felnyög, miközben egyre hevesebben döfködött, majd elélvezett.

Szorosan tartottam.

Rám rogyott.

Erre még erősebben öleltem.

Aztán legördült rólam, és a hátára feküdt. Abban a pillanatban a mennyezetre meredt, majd a tenyerét a homlokára szorítva behunyta a szemét.

Hm. Nem jó jel.

– Jake? – szólítottam halkan.

– Egen? – mordult egyáltalán nem gyengéden, a szemét ki sem nyitva, a kezét sem mozdítva.

Oké, akkor most mi van?

Alig néhány pillanattal azután, hogy azt hittem, végre megtaláltam álmaim férfiját, itt van az ágyamban, az e felett érzett öröm hirtelen elpárolgott, és most kiszolgáltatottnak, sebezhetőnek éreztem magam. Gyorsan mozdultam. Az ágy végébe gyűrt takaróért nyúltam, és magamra húztam.

– Minden rendben? – kérdeztem súgva.

– A rohadt életbe, dehogy! – felelte Jake, mire megdermedtem.

Jake rám nézett. Tekintete, amely most nem volt vágytól izzó, belém égett. Lelki tusáról árulkodott, és… csak néztem, mert nem akartam hinni a szememnek… megbánás tükröződött benne.

Jaj, ne! A francba! Jaj, ne!

Még feljebb húztam a takarót, és arra gondoltam, Marthának igaza volt.

Igaza volt.

Tekintete a takarót görcsösen a mellemhez szorító kézfejemre esett, és láttam, acélezüstje hogyan olvad higannyá; aztán arcán gyengédség áradt el, egész testével felém fordult, a kezét felém nyújtotta, és akkor megszólalt a mobilja.

– Bakker – morogta bosszúsan, és keze megmerevedett a levegőben.

Aztán a másik oldalára fordult, és a farmerjáért nyúlt. Hátának körvonalait néztem, az olajosan csillogó bőrt, a kidolgozott izmokat, és arra gondoltam, hogy ez nem az enyém. Nem nekem való. Egyetlen porcikája sem.

Tudtam.

Mindig is tisztában voltam vele.

Attól a pillanattól fogva, hogy hónapokkal ezelőtt ezüstszínű szemét rám vetette, végignézett rajtam, megszemlélt mindent, amit a pult nem takart, aztán tekintetünk ismét találkozott, és ő lustán, szexin elmosolyodott, tudtam.

Nem nekem termett.

Számomra nem létezik álomférfi.

De olyan jóképű volt, hogy mégis rámozdultam.

– Egen? – mondta Jake a telefonba, és rosszkedve azonnal betöltötte a szobát, olyan érzés volt, mintha smirglivel simogatnák a bőröm.

Négy hónapja voltunk együtt, s ez idő alatt Jake egyszer sem titkolta, milyen hangulatban van. Már az elején sem. És Jake-nek sokféle hangulata volt. Ha bosszús volt, az ember tudta, hogy bosszús. Ha boldog volt, biztosan tudni lehetett, hogy boldog. Mint ahogy azt is, amikor könnyed, ideges, csalódott, vidám, zaklatott, elégedett vagy bármi más volt, az ember tudta, érezte, mert olybá tűnt, a hangulata uralja a helyiséget.

És bárki volt is a vonal másik végén, felbosszantotta és felzaklatta.

– Adj egy órát – mondta a telefonba, hallgatott egy kicsit, aztán folytatta: – Nem, öregem, megmondtam, szükségem van egy órára. – Újabb hallgatás, majd: – Most biztos csak át akarsz ejteni! – Csend. – Most nem lehet. – Rövid csend. – A rohadt életbe, mondom, hogy most nem! – Az erőtől duzzadó test kiült az ágyam szélére, a háta előregörnyedt, a térdére könyökölt, és a mobilt a fülén tartva mély hangon morogta: – Rendben, te seggfej, de ha ezt elcseszed, vagy a csajt átejted, jegyezd meg, nekem felelsz érte.

Aztán kinyomta a mobilt, és lehajolt a farmerjáért.

– Bébi, mennem kell – mondta a szoba túlsó végének.

Lehunytam a szemem.

Oké. Oké.

Amikor Jake-en erőt vett valamilyen hangulat, azt nyomban tudtam. És ha Jake-nek mennie kellett, akkor ment.

Ebben semmi különös nem volt.

Oké, szóval már négy hónapja randiztunk, de most először szeretkeztünk.

Ez biztos különösen hangzik, tekintve, hogy Jake talpig férfi volt, vad férfi, de velem mindig gyengéden viselkedett, nagyon gyengéden, mintha csak megérezte volna, hogy arra van szükségem, hogy csak lassan haladjon. És tényleg arra volt szükségem, de még mennyire, hogy arra volt szükségem! Ezért nem is gondoltam rá.

Tény, hogy sokat simogattuk egymást. Nagyon sokat, és az jó volt. A legjobb. És Jake kielégített a kezével, bár azt sohasem engedte, hogy úgy hozzáérjek én is, mondván, hogy ő engem szeret nézni, és bennem akar lenni, amikor először eljut velem a csúcsra. Már ennek hallatán is majdnem elélveztem. De nem hatolt belém, és még csak meztelenül sem voltam vele, sőt a meztelenség közelében sem jártam… egészen mostanáig.

Minden nő elvárná, hogy a férfi, aki annyira különbözik a többi férfitól, aki megzabolázta magában a vadállatot, hogy gyengéd lehessen a nővel, hogy ez a férfi egy kicsit még vele marad a nagy esemény után.

De Jake nem.

Ezt már tudtam róla.

De ez most valahogy más volt.

Ezt is tudtam.

– Tess – szólított mély, gyengéd hangon, mire kinyitottam a szemem.

A haja kócosan meredezett, s bár nem volt rajtam a szemüvegem, így is tudtam, hogy elragadóan fest. A képe úgy beleégett az agyamba, hogy tudtam, sohasem fogom elfelejteni.

– Tessék – mondtam, és most már teljesen felöltözve felém nyújtotta a kezét.

Nem mozdultam, ő közelebb hajolt, a kép élesedett valamelyest.

– Vedd fel a szemüveged, drága – kérte. Nyilván hunyorítottam, hogy jobban lássak, vagy ilyesmi.

Jake figyelmét nemigen kerülte el semmi, ezt is tudtam.

Kényszerítettem magam, hogy megmozduljak. A takarót továbbra is magamhoz szorítva fordultam az éjjeliszekrény felé, felkaptam és az orromra biggyesztettem a szemüveget. Aztán visszafordultam Jake felé.

Most már, hogy jól láttam, úgy tűnt, a tekintetében nyoma sincs tusakodásnak vagy megbánásnak. Ezüstösen csillogott, mint a higany, és olyan gyengéd pillantással nézett rám, amelyről szerettem azt hinni, ilyenkor arra gondol, milyen aranyos vagyok. Vagy legalábbis reméltem, hogy azt gondolja.

Szerette, ha rajtam volt a szemüveg. Azt mondta, még sohasem volt olyan nője, aki szemüveget hordott volna. Meg azt is, hogy édes és szexi tanárnőnek nézek ki benne.

Sohasem éreztem magam szexinek, soha életemben. Jake-ig nem.

– Később beszélünk, jó? – kérdezte halkan.

– Jó – feleltem, és az arckifejezése, a hangsúlya, a szavai nyomán remény bimbózott a szívemben.

– Később beszélünk, Tess, jó? – ismételte meg valamiért, és én meglepetten pislogtam egyet.

– Jó – ismételtem én is.

– Ígérd meg, bébi!

Fürkészően néztem rá, nem igazán tudva, pontosan mit is akar. Sohasem játszadoztam vele, soha, még akkor sem, amikor Martha egyre azt ismételgette, hogy kellene. Puhatolózni. Felmérni a pasit. Amikor arra intett, ne legyek könnyen kapható. Ne mutassam ki, mennyire tetszik nekem.

De én már túl öreg voltam az ilyen praktikákhoz, és sohasem volt Jake-hez fogható pasim. Szó sem lehetett róla, hogy holmi tesztelgetés miatt elveszítsem őt.

Úgyhogy most sehogy sem értettem, mit akar ezzel az ígéretkéréssel.

De kérte, és én bármit megadtam neki, amit kért. Bármit. Már a kezdet kezdetétől.

– Ígérem – súgtam.

Bólintott.

– Meztelenül szoktál aludni? – kérdezte aztán.

Megborzongtam, bár magam sem tudtam pontosan, miért. Nem volt rossz érzés, de jó sem.

– Nem – feleltem.

– Akkor ne ma éjjel kezdd – parancsolt rám, miközben az arcomat fürkészte.

Aztán közelebb hajolt, szabad kezét a tarkómra csúsztatva magához húzott és keményen megcsókolt.

Amikor szétvált az ajkunk, akkor sem engedte, hogy elhúzódjak, a tarkómat gyengéden megszorítva tartott vissza, tekintete az enyémbe kapcsolódott.

– Később beszélünk – súgta.

Aztán a keze eltűnt, mert ő maga is eltűnt.

Elment.

Hallottam, ahogy a bejárati ajtó becsukódik.

Aztán visszarogytam az ágyra, és a mennyezetet bámultam.

Jake Knoxról igazán nem mondhatta az ember, hogy nem bonyolult alak, mert az volt. S bár ismertem őt, halványlila fogalmam sem volt, mennyire az.

De ez az egész jelenet valahogy vad volt.

De Jake is vad volt motoroscsizmájában, a motorjával, az ütött-kopott kisteherautójával, öreg, nagyon is passzentos pólóival, kifakult farmereivel, amelyek, ha lehet, még szűkebbek voltak. Megzabolázhatatlan, hosszú, sötétbarna hajával, ezüstszürke szemével, amely milliónyi sztorit sejtet, de semmiről sem árulkodik. A képességével, hogy végtelen mennyiségű sört igyon meg, vagy hogy élvezettel egyen. És a csókjaival, amelyek olyan kemények, szenvedélyesek voltak, mintha csak tudná, ütött az emberiség végórája, és mindent ki akarna hozni ebből az utolsó csókból.

Jake-kel lenni olyan volt, mint amikor egyszer egy robotbikán lovagoltam. Az ember még csak kitalálni sem tudja, merre fog dőlni a következő pillanatban. Csak annyit tehet, hogy olyan erősen kapaszkodik, ahogy csak tud, és amíg csak lehet, élvezi a lovaglást.

Szóval meg kell nyugodnom.

Minden rendben lesz.

Rendben lesz.

Felkeltem, bugyit, hálóinget húztam, aztán visszafeküdtem és lekapcsoltam a lámpát.

Beletelt egy kis időbe, mire rám talált az álom, még azok után is, hogy igazán csodás orgazmusom volt, amellyel Jake ajándékozott meg, s amelyre nagyon sokáig vártam, és azok után is, hogy úgy csókolt meg búcsúzáskor, mintha ez lenne az utolsó csók, mert eljött a végítélet, s miután sejtette, hogy van számunkra folytatás, hiszen azt mondta, még beszélünk.

De miután végre elaludtam, arra kellett ébrednem, hogy golyóálló mellényt viselő férfiak rontanak a házba, és néhány perccel később már visznek is a rendőrségre kihallgatásra.

ELSŐ FEJEZET

Rohadt jó színésznő

A kihallgatószoba ajtaja kinyílt, és egy nadrágot, inget, nyakkendőt és nem rá illő sportzakót viselő férfi lépett be, kezében barna iratmappával.

A mappát elém dobta az asztalra, és leült velem szemben.

Mereven néztem magam elé. Azóta ezt tettem, mióta bevezettek ebbe a szobába – úgy tűnt, órákkal ezelőtt, de valójában nem tudtam, mennyi ideje. Pillantásom kerülte a tükröt. Épp elég zsarus filmet láttam a tévében, hogy tudjam, a tükör mögött rögzítőberendezés és valószínűleg rendőrök vannak, és engem figyelnek.

– Mrs. Heller – szólított meg, és a szívem hatalmasat dobbant a név hallatán.

– Ms. O’Hara – javítottam ki.

– Bocsánat, hogy mondta, hölgyem? – kérdezte.

– A nevem Ms. O’Hara – feleltem, mire még mindig a szemembe nézve biccentett. Viszonoztam a pillantását.

– De Mrs. Heller volt a neve – jelentette ki. – Jól tudom?

– Jól – mondtam neki. – Jól tudja.

– Tíz évig – folytatta.

Nem válaszoltam, csak kissé felemeltem az állam, azon töprengve, mi az ördög folyik itt.

– Damian Heller felesége, így van?

Ohó.

Nem voltam biztos benne, hogy ez jó jel.

– Igen, Damian Heller felesége voltam – helyeseltem, majd megérdeklődtem: – Miről van szó?

– Különös – mondta csendesen.

Szerintem semmi különös nem volt a dologban, beleértve azt is, hogy furcsa hangon mondta azt a szót, hogy különös.

– Különös? – kérdeztem vissza.

– Különös, hogy nem ezt kérdezte először – magyarázta. – Az emberek általában rögtön az iránt érdeklődnek, miért kell egy ilyen szobában ülniük.

Rámeredtem.

– Nos, miután úgy nyitott, hogy még a nevemet sem tudta – vágtam vissza –, úgy véltem, fontos előbb azt helyre tenni, mielőtt belekezdünk annak tisztázásába, mi folyik itt.

Láttam, hogy a szemében bosszús fény villan, és összeszorítja a száját.

Seggfej.

– Szóval – noszogattam –, elárulná végre, miért vagyok itt?

– Van egy-két dolog, amit tudnunk kell.

– És mik lennének azok? – vontam fel a szemöldököm.

– Meg tudná mondani, hogy az utóbbi időben kapcsolatba lépett-e a férjével? – kérdezte.

Ó, a pokolba is! Damian. A volt férjem. Nyűg a nyakamon. Megszabadulok valaha is tőle?

– Igen, meg tudom mondani, hogy az utóbbi időben kapcsolatba léptem a volt férjemmel – feleltem.

– És miről beszéltek? – folytatta a kérdezősködést a férfi.

– Semmiről, kivéve, hogy többször is megkértem, ne keressen többször.

Egy ideig fürkészőn nézett, aztán megkérdezte: – És ezt telefonon tette, vagy találkoztak?

– Telefonon – feleltem.

– Nem találkoztak? – erőltette.

– Nem.

Felnyitotta a mappát, lapozott a papírok közt, végül kiemelt néhány fekete-fehér nyolcszor tízest, és az asztalon át elém csúsztatta.

A fotókon Damian és én éppen együtt ebédeltünk.

Oké. Ez tényleg nem jó. Miért fényképeznének le minket Damiannel ebéd közben?

Már csak azért sem volt jó, mert komolyan mérlegelnem kellett, hogy ezt a felsőt többé ne vegyem fel. Nagyon előnytelen, még így, fekete-fehérben is.

– Szeretne korrigálni az iménti válaszán? – érdeklődött a férfi.

– Nem – mondtam, mire felvonta a szemöldökét, és alig észrevehetően a tükör felé fordította a fejét.

Ahogy sejtettem. Ott emberek figyelnek. A fenébe!

– Mrs. Heller – kezdte, de félbeszakítottam.

– A nevem Ms. O’Hara, uram, vagy inkább Tess, mert senki sem hív Ms. O’Harának. Máris megmagyarázom ezeket a képeket és a válaszomat – folytattam gyorsan, mielőtt megszólalhatott volna. – Azt kérdezte, kapcsolatba léptem-e a volt férjemmel az utóbbi időben. Többször is, mivel rendszeresen hívogat. Néha felveszem a telefont, és megkérem, hogy hagyja abba. Néha nem. Ritkább a nem. Tíz évig voltam Damian felesége, és tudom, nem szereti, ha semmibe veszik, és nem ért a finom célzásokból. Jobban reagál az egyenes beszédre, bár egy ilyen beszélgetés sajnos időigényes, mert csak lassan kapcsol, ha olyan választ hall, ami nincs ínyére. Abban reménykedem, ha elégszer megkérem rá, előbb-utóbb békén hagy. Azok a képek – mutattam az asztalon lévő fotókra –, amelyeken együtt ebédelek Damiannel, úgy körülbelül hat hónappal ezelőtt készültek. Erre én nem mondanám azt, hogy az utóbbi időben. Ha maga szerint ez belefér az utóbbi időben fogalmába, bocsánatot kérek, amiért nem azt a választ adtam, amelyre várt, de a válaszom akkor is őszinte volt.

Habozás nélkül szegezte nekem a következő kérdést.

– Elmondaná, hogy miről beszélgettek ezen a nem utóbbi időben történt ebéden?

– Elmondaná, hogy miért vagyok itt? – kérdeztem vissza.

– Jobban szeretem, ha én kérdezek, Ms. O’Hara.

Rámeredtem, aztán nagyot sóhajtottam.

– Damian a kibékülésünkről akart beszélni velem – feleltem.

– Vissza akarja kapni magát – jegyezte meg a férfi.

– Ezt jelenti a kibékülés – tájékoztattam, mire ismét összeszorította a száját.

– Abból, hogy rendszeresen arra kéri, ne keresse magát telefonon, feltételezem, hogy visszautasította a kibékülést.

– Helyesen feltételezi.

– Ennyi volt? Mindössze ennyiről beszélgettek?

– Nem, a kutyánkról kérdezett, aki a válás után nálam maradt, de azóta már elpusztult. Ezt neki is megmondtam. Ezt leszámítva igen, kábé ennyi volt. Ennyiről beszélgettünk.

– Kábé?

– Uram, ez fél évvel ezelőtt történt, és előtte több mint négy évig nem láttam Damiant. Meglepett, hogy kapcsolatba lépett velem, és nem éppen kellemesen. Az ok, amiért megkeresett, szintén meglepetés volt, és nagyon nem kellemes. Sajnálom, hogy nem jegyzeteltem le minden egyes témát, amelyről beszélgettünk, de a találkozás apropója olyan mélyen gyökeret vert az agyamban, hogy minden mást kiszorított onnan.

– Több mint négy évig nem látta a volt férjét – jegyezte meg a férfi.

– Igen, ezt mondtam – erősítettem meg.

– De ha nem kívánt kibékülni vele, miért egyezett bele az ebédbe?

Ismét felsóhajtottam.

– Elfelejtettem.

Rám meredt, aztán kérdésként megismételte: – Elfelejtette?

Biccentettem.

– Elfelejtettem, milyen is Damian. Amikor felhívott, hogy ebédelni szeretne velem, azt is mondta, hogy az apja nincs jól, és én elfelejtettem, hogy Damian… nos… – Legyintettem. – Damian. De az is lehet, hogy nem felejtettem el, csak egyszerűen kizártam az agyamból, mivel azt a több mint négy évet ezzel töltöttem: megpróbáltam mindent kizárni, ami vele kapcsolatos. De azt tudtam, hogy közel áll az apjához, én is közel álltam hozzá, bár őt sem láttam a több mint négy év során. Nem örültem, hogy nincs jól, és tudni akartam, mi van vele. Damian nem volt hajlandó elárulni a telefonban, ezért találkoztam vele. Aztán kiderült, hogy az apjának semmi baja, és Damian csak arra használta, hogy engem elcsaljon ebédelni.

A férfi ismét rám meredt, mintha időre lenne szüksége, hogy megeméssze, mekkora seggfej volt a férjem. Aztán taktikát változtatott.

– Maga kezdeményezte a válást.

Ezek ellenőriztek.

Jóságos ég, ezek ellenőriztek!

Mi folyik itt?

– Igen – erősítettem meg, arra gondolva, bármi történik is, az őszinte válasz mindig a legjobb politika.

– Hűtlenség miatt?

Bólintottam.

– Igen – mondtam is egyben.

– Többszöri.

– Nyilvánvaló, hogy elolvasta a tárgyalás jegyzőkönyvét, tehát azt is tudja, hogy erre ismét igen a válasz. De igen, megerősíthetem, hogy Damian többször is megcsalt.

– Igen, Ms. O’Hara, elolvastam a jegyzőkönyvet, és a tény, hogy ez a jegyzőkönyv létezik, ráadásul jó vaskos, azt tanúsítja, hogy a válás nem közös megegyezéssel történt. A férje nem akart válni. Bíróságra ment.

– Úgy van.

– Nem akarta, hogy felbontsák a házasságukat.

– Nem.

– De felbontották.

Sóhajtottam.

– Igen.

– És maga úgy jött ki ebből a házasságból, hogy az ügyvéd díján kívül egy centet sem kapott, jól értettem?

Ez volt az a pont, amikor kezdtem megijedni. Jobban mondva, ahhoz képest megijedni, amennyire már amúgy is rémült voltam, amely rémület akkor fogott el, amikor legalább háromcsapatnyi különleges ügynök (némelyiknek POLICE felirat volt a mellényén, másoknak FBI vagy DEA) kirángatott az ágyamból, és behozott kihallgatásra.

Így aztán a bátorságom lassan odalett, és csak suttogva mertem megkérdezni: – Kérem, elárulná, hogy mi folyik itt?

Nem tette, helyette tovább faggatózott.

– Megbánta ezt valaha is, Ms. O’Hara?

– Mit?

– Hogy az ügyvéd díján kívül semmit sem fogadott el a férjétől. Megbánta?

– Nem, én… – Megráztam a fejem. – Nem. Tiszta lappal akartam indulni. Azt szerettem volna, ha…

– Miért?

– Mit miért? – pislogtam csodálkozva.

– Miért akart tiszta lappal indulni? Tíz évig volt a felesége, többször is megcsalta magát, a keresete hatjegyű szám volt, nem kellett nélkülöznie mellette. Elpucolhatta volna a vagyonát. De maga vette a kalapját, és csak a kutyát vitte magával. Nem gondolt arra, hogy a férje tartozik magának? Nem gondolt arra, hogy magának is jár abból egy rész, amit közösen építettek fel?

Újra megráztam a fejem.

– Nem, és csak szerettem volna… elmenni – mondtam. – Valami… valami történt Damiannel?

Megint csak nem válaszolt a kérdésemre.

– Tíz év hosszú idő – jegyezte meg helyette. – Az ember ennyi idő alatt túl sok mindent belerak az életébe, a házasságába, az otthonába ahhoz, hogy csak úgy üres kézzel meg egy kutyával elsétáljon. Furcsa, hogy semmire sem tartott igényt. A nászajándék étkészletre. Az ebédlő berendezésére. Még valamelyik kocsira sem.

– Damian fizette a kocsikat – mondtam halkan.

– És maga nem akarta, hogy bármi köze is legyen hozzá. Semmit nem akart az életében, ami rá emlékezteti. Igazam van?

Bólintottam, és az arcát fürkésztem, hátha leolvasok róla valamit, de az az arc semmiről sem árulkodott.

– Sok nő nem úgy érezne, mint maga. Sok nő egészen másként vélekedne a férje pénzére vagy az életmódra gondolva, amelyhez hozzászokott.

– Én nem vagyok olyan, mint a többi nő.

– Nem, úgy látom, tényleg nem. Mindent hátrahagyott, csak a kutyát vitte magával. Úgy látom, nem is annyira otthagyta, mint inkább elmenekült. Elmenekült a férjétől, Ms. O’Hara?

A mellkasom összeszorult a rá nehezedő mázsás súly alatt.

– Nem – leheltem. Ez volt az első hazugság, amely elhagyta a számat, mióta a férfi bejött és rám szegezte szúrós tekintetét.

Tudta, hogy hazudok.

– Egy emberünk készítette ezeket a fotókat az ebédjükről. Tudjuk, hogy nem ment jól. Nem fejezte be az ebédet, Ms. O’Hara. Izgatottnak tűnt, amikor elment. Sietve távozott. Mintha menekülne. A volt férje valami olyasmit mondott magának, ami menekülésre késztette?

– Nem menekültem el – tiltakoztam. A második hazugság. – Csak nem… amikor elárulta, hogy hazudott az apjával kapcsolatban, és békülni akar, én meg tudtam, hogy nem akarok, úgy véltem, nincs oka tovább maradnom.

A férfi hátradőlt a széken, egyik kezét felemelte.

– Tíz évig együtt éltek, a férje fűvel-fával megcsalta, ez kemény, de akkor is a felesége volt, tíz évet vele élt. Sok idő eltelt, s mint tudjuk, az idő begyógyítja a sebeket. Nem volt szép tőle, hogy hazudott az apjával kapcsolatban, de csak találkozni akart magával, ezért cselhez folyamodott. Maga nem akart egy kicsit beszélgetni a saláta fölött? Felidézni a régi szép időket?

– Árulja el, kérem, mi folyik itt – könyörögtem halkan.

– Szeretném megérteni, miért hagyta el a férjét, és miért távozott sietve az ebédről.

– Már elmondtam, és a bírósági jegyzőkönyvben is olvashatta – emlékeztettem. – Megcsalt és nem akartam vele ebédelni, amikor megtudtam, hogy miért hívott.

A férfi felém hajolt.

– Nem hiszek magának – mondta csendesen.

Ó, istenem! Valami történt Damiannel.

– Valami történt Damiannel – suttogtam, és ő mosolygott.

Nem tetszett a mosolya, mert nem az a fajta mosoly volt, amit az ember szeretni szokott.

– Nem, miből gondolja, hogy történt vele valami?

Az égnek emeltem a kezem. Kezdtem elveszíteni a fejem.

– Nem tudom. Talán azért, mert egy kihallgatószobában beszélgetünk róla az éjszaka kellős közepén.

– Ismer valakit, aki ártani szeretne Damian Hellernek? – kérdezte.

– Nem – mondtam ezúttal őszintén.

– Biztos benne?

– Igen – biccentettem.

– Senkit? – erősködött.

– Senkit – ráztam meg a fejem.

– Miért akart tiszta lappal indítani, Ms. O’Hara?

– A férjem megcsalt…

– Miért akart tiszta lappal indítani?

– Ahogy már mondtam, hűtlen…

Az asztalra csapott, mire döbbent rémülettel összerándultam a hirtelen mozdulattól és a zajtól.

– Miért akart tiszta lappal indítani? – csattant rám ingerülten.

– Mert megerőszakolt! – sikítottam.

A két szó csak úgy magától szaladt ki a számon.

Először mondtam ki valaki más előtt.

A férfi döbbenten pislogva visszazuhant a székébe. Odakintről hangos zaj hallatszott, mire a fal felé kaptam a fejem.

A szívem hevesen dübörgött, és ziháló lélegzettel meredtem sápadt tükörképemre.

És nagyon sokáig néztem azt a halotthalovány arcot a tükörben.

Időtlen idők óta nem néztem tükörbe. Évek óta.

Tényleg így festek?

– Ms. O’Hara – hallottam a férfi hangját, de most valahogy más volt: halk, furcsán gyengéd, de én továbbra is a tükörképem néztem, döbbenten attól, amit láttam. – Tess – suttogta, mire felé fordultam és ránéztem. – A férje megerőszakolta? – kérdezte lágyan.

– Tudom, hogy szokatlanul hangzik – suttogtam én is –, hiszen a férjem volt. Talán viccesen is. De megtörtént. – A tekintetét fogva tartva megismételtem: – Megtörtént.

– Nem hangzik viccesen – súgta vissza. – Egyáltalán nem.

Továbbra is a szemébe néztem, de nem mondtam semmit.

– Elszökött – állapította meg.

– El – súgtam.

– Korábban is bántotta?

Bólintottam.

– Megváltozott. Valami megváltozott. – Haboztam egy kicsit, aztán megismételtem: – Megváltozott.

– Mi történt?

A fejemet ráztam.

– Nem tudom. Próbáltam beszélni vele… veszekedtünk… aztán ő… – Elhallgattam. – Korábban sosem történt ilyesmi, de a veszekedésünkből verekedés lett, így aztán nem próbáltam többé beszélni vele.

– A férje nem akart válni.

– Damian nem szereti, ha kisiklik a kezéből, amiről úgy véli, hogy az övé.

A férfi szemügyre vett, de tekintete most éppoly gyengéd volt, mint a hangja.

– De négy és fél évig békén hagyta magát – mondta halkan.

– Igen, békén hagyott – suttogtam.

– Aztán hirtelen vissza akarta kapni.

– Igen.

– Elárulta, miért kereste magával ismét a kapcsolatot ennyi év után?

A fejemet ráztam, de azért válaszoltam.

– Azt mondta, hogy… azt mondta… – Nagy levegőt vettem, aztán kimondtam. – Azt mondta, szeret, hiányzom neki, rájött, hogy elszúrta kettőnk dolgát, és szeretne kibékülni velem.

– És az óta az ebéd óta rendszeresen hívogatja, hogy kibéküljön magával?

– Igen.

A férfi oldalra biccentette a fejét.

– És azok után, amit magával tett, még fogadja a hívásait? Együtt ebédelt vele?

– Hogy hívják? – kérdeztem hirtelen, mert azok után, hogy olyasmit mondtam el neki, amit még soha senki másnak, tudnom kellett a nevét.

– Elnézést. Calhoun ügynök.

– Nos, Calhoun ügynök, a kérdésére igen a válasz. Fogadom a hívásait, és együtt ebédeltem vele. Damian az, aki, és ismerem őt. Nem akartam, hogy megjelenjen az otthonomban. Nem akartam, hogy ajándékokat meg virágot küldjön. Nem akartam őt a közelemben látni. A válási procedúra alatt végig azt hitte, visszamegyek hozzá. Megmondta, és mindent el is követett, hogy így legyen. Csak miután végigcsináltam, hagyott békén. Bármi is van most, bármit is akar, végig kell vinnem, amíg fel nem fogja, hogy nem fogok visszamenni hozzá, és ismét békén hagy. Szóval végigcsinálom.

A férfi újra szemügyre vett.

– Nagyon sok bátorság kell hozzá – jegyezte meg aztán.

– A volt férjem megerőszakolt, Calhoun ügynök, megvert, de nem ölt meg. Amíg élek, küzdök is, és szerencsére még élek.

– Maga nem olyan, mint a többi nő – suttogta a férfi.

– De igen – suttogtam vissza. – Olyan vagyok, mint minden nő. Maga a külsőt látja, de van odabent valami, amit nem engedek meg, hogy maga vagy ő meglásson. A zűrzavart, amit bennem hagyott. De az az enyém. Senki nem juthat hozzá. Mindaz, amit maga vagy ő lát, csak kirakat. Egy dolgot nagyon gyorsan megtanul az ember, ha ilyesmi történik vele, mégpedig azt, hogy kurva jó színésznő legyen. Nincs más választása, mert ha egy férfi azt teszi az emberrel, amit Damian velem tett, az ember elveszíti a választás lehetőségét. Csak azt választhatja meg, milyen szerepet óhajt eljátszani. Én is kiválasztottam egy szerepet, és maga most azt… azt látja, Calhoun ügynök.

Nem szólt semmit, ezért megkérdeztem: – Most pedig elárulná, mi folyik itt?

A szemembe nézve válaszolt.

– Ma este felszámoltuk a volt férje teljes üzletét. Ő Denver legfőbb kábítószer-terjesztője, közvetlen kapcsolatban áll Kolumbiával.

Döbbenten pislogtam.

– Micsoda? – kérdeztem aztán.

– Amennyire vissza tudtuk követni, sok évig alacsonyabb rangú díler volt korlátozott klientúrával, amelyet többségében a kollégái alkottak. Tíz évvel ezelőtt komolyan beszállt az üzletbe, és azóta fokozatosan kapaszkodott fel a szamárlétrán, míg végül a csúcsra jutott.

Tátott szájjal bámultam a férfira.

– Az összes offshore számlájukon rajta van a maga neve is – folytatta ő. – A négy számlán összesen hetvenötmillió dollár van.

– Ó, édes istenem! – suttogtam.

– Amikor együtt ebédelt vele, maga is képbe került, és lehallgatjuk a volt férje hívásait. Tudjuk, hogy az elmúlt fél évben rendszeres kapcsolatban álltak egymással, bár azt nem sikerült megfejtenünk, mi van a beszélgetéseik mögött. És tudjuk, hogy a neve szerepel Damian Heller bankszámláin. Arról viszont sejtelmünk sincs, mi az ön szerepe az ügyben. Mivel a házasságuk széthullása és a válásuk időpontja nagyjából egybeesik azzal, amikor Heller kezdett a csúcsra törni a kábítószerbizniszben, azt hittük, maga a férje sötét ügyei miatt válik. Arra viszont nem jöttünk rá, maguk ketten miért újították fel a kapcsolatukat.

– Semmi közöm Damian ügyeihez – jelentettem ki még mindig suttogva.

Calhoun a zsebébe nyúlt, előhúzott egy háromrétbe hajtott papírt, és az asztalra tette.

– Házkutatási parancs – mondta. – Átkutatjuk a házát, a kocsiját, az üzlethelyiséget és a számítógépeit. Írásmintát is kérünk, mert valaki aláírta a maga nevét azokon az offshore számlákon, és ez körülbelül fél évvel ezelőtt történt.

Egy ideig néztem a férfit, aztán a szememet behunyva és a fejemet rázva elfordultam.

Damian.

A jelek alapján úgy tűnik, tényleg sohasem fogok megszabadulni tőle.

– Én nem… nem tudom… – Nagy levegőt vettem, és újra Calhounra néztem. – Nem hiszem el.

– Ha igazat mondott, akkor a házkutatás azt alátámasztja, ennek ellenére kérem, hogy maradjon itt, amíg nem végzünk. Ez eltarthat egy ideig, Ms. O’Hara – tette hozzá felállva. – Hozhatok magának egy kávét, mialatt vár?

A fejemet hátrahajtva néztem fel rá, még mindig túl döbbenten ahhoz, hogy válaszoljak.

– Tess – szólított halkan. – Kávét?

Továbbra is csak néztem rá, aztán erőteljesen megráztam a fejem, hogy magamhoz térjek.

– Igen, köszönöm – mormoltam a szemem lesütve.

– Valaki hamarosan hozza – ígérte Calhoun a fejem fölött.

– Köszönöm – ismételtem az asztalnak.

Nem láttam, de még néhány hosszú pillanatig azt sem éreztem, hogy kiment volna. Aztán hallottam a padlón koppanó lépteit, majd nyílt és becsukódott az ajtó, és én egyedül maradtam a szobában, ahol nem volt más, csak az asztal, a székek és a tükör, bárkivel is mögötte.

Nem mozdultam, továbbra is az asztalt néztem.

Amikor végül mégiscsak elszabadult egy könnycsepp, és végigcsordult az arcomon, az szerencsére az arcom tükörrel átellenben lévő oldalán történt.

MÁSODIK FEJEZET

Kijárat. Lépcső.

Sokáig bámultam az asztalt, még azután is, hogy meghozták a kávét, megkértek, hogy írjak alá egy darab tiszta, fehér papírra. Megtettem. Megittam a kávét, aztán tovább bámultam az asztalt.

De dacára mindannak, ami történt, a fejemben csak egyetlen képnek volt helye, annak a sápadt arcnak a tükörben.

Tényleg én voltam az?

Az ajtó kinyílt. Felemeltem a fejem, és Calhoun ügynököt láttam ott állni.

– Elmehet, maga szabad, Ms. O’Hara – mondta halkan. – Sajnos a számítógépén még dolgozunk, és meg kell kérnünk, ne hagyja el a várost arra az esetre, ha esetleg még kérdéseink lennének, de most hazamehet.

Egy pillanatig csak meredtem rá, aztán felálltam. Fogtam a táskámat, amelyet magammal hozhattam, és az ajtó felé indultam, de Calhoun nem mozdult onnan, így két lépésre tőle megálltam.

– Amint átvizsgáltuk a számítógépeket, kapcsolatba lépünk magával, és megbeszéljük, mikor szállíthatjuk vissza őket. Ez egy-két napnál többet nem vehet igénybe. – Még mindig halkan beszélt, és én bólintottam. – Szeretné, ha taxit hívnék, vagy van olyan barátja, aki magáért jön?

Kizárt dolog, hogy felhívjam bármelyik barátomat. Ezért semmiképp. Akkor nem, ha Damianhez is köze van a dolognak. Nem, amikor számíthatok rá, hogy kérdezősködni fognak, választ várnak, és könnyen lehet, hogy hazudnom kell.

Kizárt dolog.

– Hívok egy taxit – feleltem. – Köszönöm, Calhoun ügynök.

Nem mozdult, így én sem.

– Tudom, hogy hosszú volt ez az éjszaka, Tess, de ha ad nekem húsz percet, addigra elszabadulok innen, és hazaviszem – ajánlotta fel.

Szemügyre vettem. Most először néztem meg igazán magamnak. Néhány ősz szál a hajában, de nem sok. Magas termet. Széles váll. Kicsi pocak. Kedves mosolyráncok a szeme sarkában, amelyek arról árulkodnak, hogy vagy gyakrabban kellene napszemüveget felvennie, vagy sokat nevet. Idősebb nálam, talán öt évvel, talán többel is, de ezt jól leplezi, mert az is lehet, hogy kevesebbel, és nem sokat törődik magával. Nincs jegygyűrűje.

Ő a nekem való ember. Az a fajta, aki elfogadná azt a sápadt arcú nőt a tükörből, és szeretettel bánna vele.

Nem Jake Knox.

Jake Knox sosem.

Calhoun ügynök jóravaló ember, rendes, talán még biztonságot nyújtó is, és nekem mindenekelőtt olyan emberre volt szükségem, aki el tudta érni, hogy biztonságban érezzem magam mellette.

De, noha nem vagyok kurva vagy ilyesmi, Calhoun nem az álomférfi volt.

Egyszer már ráfáztam, amikor olyan emberbe szerettem bele, aki elvakított a személyes varázsával.

De ha ez az éjszaka mást nem is tanított, azt igen, hogy ne kockáztassak, ha biztonságban akarom érezni magam.

Valami szilárd és kellemetlen dolog csücsült összetekeredve a hasamban, de mocorgott, mintha ki akarna tekeredni, és épp elég tapasztalatom volt már ezzel a mérges kígyóval, hogy tudjam, nem akarom, hogy megtegye.

De meg fog történni. Azt is tudtam.

– Nem lesz semmi baj – mondtam halkan.

Calhoun oldalra hajtotta a fejét, és valami megvillant a tekintetében, talán csalódottság, talán aggodalom.

– Biztos? – kérdezte, és én biccentettem.

Szélesebbre tárta az ajtót, és elállt az utamból.

Kiléptem a folyosóra, és a táskámba túrtam a mobilomért. Denver lakosainak nagy szerencséjére a taxistársaságoknak könnyen megjegyezhető számaik voltak, amelyek ott virítottak minden taxi oldalán.

Sohasem hívtam még taxit.

Mostanáig.

Elindultam a folyosón, közben beütöttem az egyik számot, és a fülemhez emeltem a telefont. A kicsengő hangot hallgatva, tekintetemet a felvonóra szegezve értem a folyosó végére, és beléptem egy nagy, nyitott szobába, amely ezen az órán is tele volt emberekkel, csörgő telefonokkal. Halk beszélgetések és a billentyűzetek kopogása tette teljessé a nyüzsgő terem hangkavalkádját.

Pillantásom vakon vándorolt végig a helyiségen, aztán meglepett pislogással torpantam meg éppen akkor, amikor a taxistársaság diszpécserének a hangja megszólalt a fülemben.

Tekintetem az egyik iroda üvegén át egy férfi hátára tapadt, akit ismertem.

Ismertem annak az embernek a hátát.

A fenébe, ismertem azt a régi pólót, és azt a kopott farmerbe csomagolt, remekbe szabott segget is a memóriámba kopíroztam. Ahhoz a háthoz simultam hozzá a motoron. Azt a hátat és segget simogattam végig épp ma éjszaka közvetlenül az után, hogy lehámoztam róla azt a pólót és azt a farmert. Ujjaimmal abban a sűrű, sötét hajban matattam ma éjszaka éppúgy, ahogy már sokszor megtettem az elmúlt négy hónapban.

Az ajtó felé fordulva állt, így nem láttam az arcát.

Nem.

A fényes jelvényt láttam a derékszíján.

– Meztelenül szoktál aludni?

– Nem.

– Akkor ne ma éjjel kezdd!

A férfi kijött az irodából, és pillantásom a jelvényről az arcára vándorolt, s mivel az a dolog a hasamban lassan kitekeredett, nőtt, dagadt, betöltötte a gyomromat, felkúszott a torkomon, nem láttam a férfi arckifejezését, s nem éreztem meg azt sem, hogyan változik meg egy csapásra a szoba hangulata.

Csak az járt a fejemben, hogy egy olyan ember, mint Jake Knox sohasem kezdene egy olyan sápadt arcú nővel, aki én voltam.

Kivéve, ha ez a munkája.

Jake észrevett, és döbbenten megtorpant.

Dermedten álltam, de abban a pillanatban, hogy Jake tekintete rám esett, megmozdultam.

A felvonó felé siettem, megnyomtam a hívógombot, de pillantásom már a környezetem fürkészte.

Megtaláltam, amit kerestem.

Kijárat.

Lépcső.

Az ajtóhoz rohantam, felrántottam, kiviharzottam a lépcsőházba, és rohanni kezdtem lefelé.

Hallottam a cipősarkam kopogásának visszhangját, aztán meghallottam Jake csizmájának dübörgését.

Egy lépcsősor. Forduló. Gyorsítottam. Két emelet. Még három lépcsősor.

– Tess! – hallottam Jake hangját, és még nagyobb iramra kapcsoltam.

Újabb lépcsősor és forduló.

– A fenébe is, Tess! – csattant fel Jake, de én csak rohantam tovább.

Újabb lépcsősor és forduló.

A csizmadübörgés közeledett.

Újabb lépcsősor, az utolsó. Lerohantam rajta, és a kilincset megfogva nyitottam volna az ajtót, amikor egy vasmarok elkapta és elrántotta a csuklómat, velem együtt. Jake elhúzott az ajtótól és a falnak lökött, magas, szikár alakjával odaszegezett.

Elfordítottam a fejem.

– Engedj el! – suttogtam.

– Megígérted, hogy beszélünk – morogta.

Megráztam a fejem, és továbbra is kerültem a tekintetét.

– Engedj el! – követeltem.

– Tess, bébi, megígér… – kezdte Jake gyengédebb hangon, és kezét a nyakamra simította, de ekkor ránéztem, és bármit is olvasott ki a tekintetemből, elhallgatott és összerezzent.

– En-gedj el! – sziszegtem.

Elengedett és hátralépett.

Azonnal az ajtóhoz mentem és kinyitottam.

Ott megállva felé fordultam, és láttam, hogy engem néz. Arca kifejezéstelen volt, ám álla olyan keményen megfeszült, mintha márványba vésték volna.

– Egyáltalán Jake-nek hívnak? – kérdeztem halkan.

Ezüstszürke, csillogó tekintete keményen a szemembe mélyedt, nem olvadt meg, nem tükröződött benne szerető gyengédség.

Visszafojtottam a lélegzetem, s ő végül megrázta a fejét.

Akkor egy szó nélkül, és anélkül, hogy még egy pillantást vetettem volna rá, kisétáltam az ajtón.

HARMADIK FEJEZET

Kentucky

Három hónappal később

A konyhában voltam, amikor meghallottam a kopogtatást.

A mikróra néztem.

Szentséges szűzanyám!

Martha korán jött. Martha sohasem szokott korán jönni. Sőt, azért mondtam neki, hogy háromra legyen itt, mert azt akartam, hogy fél négyre ideérjen. Martha szigorúan tartotta magát ahhoz, hogy legalább egy negyed órát késsen, de átlagban inkább a fél óra késés volt rá jellemző (elég régen ismertem ahhoz, hogy olyan gyakran megtapasztaljam ezt a szokását, hogy átlagot számíthassak, amit meg is tettem), következésképpen az sem számított hallatlan dolognak tőle, ha kifulladva berontott, és nem győzött elnézést kérni a háromnegyed órás késése miatt.

Tíz perc múlva három, és még nem készültem el a tortával.

Ez két dolgot jelenthet.

Vagy a fiújával van gond, vagy a ruhatárával.

Egyik sem kecsegtetett semmi jóval, mert mindkét lehetőség azt jelentette, hogy a szokásosnál is nagyobb Martha-cirkusz várható. Márpedig a szokásos Martha-cirkusz is elég rossz a maga őrülten pörgő, magából kifordult életmódjával.

A francba!

– Könyékig turkálok a cukormázban, édesem! – kiáltottam ki, és a habzsákkal a torta fölé hajoltam. – Gyere be, nyitva van – tettem hozzá, és folytattam a díszítést. Minden harmadik habos, fehér vajkrém csillagot halványsárga cukormáz pöttyel láttam el.

Az ajtó kinyílt, én pedig közben körbefordítottam a tortát, hogy a többi csillaghoz is hozzáférjek.

A torta fölé hajolva álltam a konyhaszigetnél, amikor megéreztem, hogy valaki bejött, de megállt az ajtónál.

– Egy kicsit el vagyok maradva – mondtam a tortának. – Bonts magadnak valami üdítőt. Ami azt illeti, nekem is bonthatnál. Cherryade-et. Jéggel – rendeltem, tovább pöttyözve a tortát előbb felül körbe a peremén, aztán lefelé haladva az oldalán.

Martha nem mozdult.

Rápillantottam, és már nyitottam a szám, hogy mondjak valamit, de a hangom cserbenhagyott, a lélegzetem elakadt, ahogy megláttam Jake Knoxot, aki karba tett kézzel, vállával az ajtófélfának dőlve állt, keskeny csípője oldalra kitolva, motoroscsizmája bokában keresztezve.

Nem szóltam, nem is moccantam, ahogy beittam a látványát.

Ócska, kopott fekete póló, rajta repedezett, lepergő szavak „Charlie Daniel’s Band”, a hasonló mód repedezett, lepergő amerikai zászló fölött. Napszemüvege a póló nyakába tűzve lóg. Farmerja olyan kopott, hogy a kéknek egészen új, sajátos árnyalatával dicsekedhet, a zsebe körül néhol kirojtosodott az anyag, az ágyékrészt étvágygerjesztő foltok tarkítják, szára épp a megfelelő helyeken szűk vagy bő, a keskeny csípőnél és a hosszú lábon. Megzabolázhatatlan, sötét haja néhány centivel hosszabb, mint emlékeztem, és a nyakába lóg. Éles járomcsontja alatt az arcát, erős állát és bikanyakát legalább háromnapos borosta sötétítette.

Az ezüstszürke szem egyenesen rám szegeződött.

Kezemben a teli habzsákkal felegyenesedtem, és komoran rámeredtem.

Viszonozta a komor tekintetet.

Farkasszemet néztünk.

Ő csinálta jobban.

Pislogtam, és mire felkészültem, hogy mondok valamit, teszek valamit, vagy akár üvöltök is egy sort, megelőzött.

– Most már kész vagy beszélgetni?

Ismét pislogtam egyet.

– Bocs, hogy mondtad? – kérdeztem suttogva.

– Beszélgetni, Tess. – A mély hang morajlott a konyhámban. – Megígérted, hogy beszélünk. Tudni akarom, készen állsz-e rá, hogy most megtegyük.

A kezemet a habzsákkal együtt a pultra ejtettem, és csak bámultam rá.

– Megbolondultál? – kérdeztem végül.

– A nevem Brock Lucas – mondta, úgy téve, mintha nem hallotta volna a kérdésemet.

Behunytam a szemem, és lehajtottam a fejem. Megtudtam hát, megtudtam végre azt, ami miatt éjszakákon át álmatlanul feküdtem az ágyamban, amit eltitkoltak előlem, miközben beleszerettem egy szélhámosba.

– Tess, bébi, a szemed – mordult. – Látni akarom. Most!

Kinyitottam a szemem, felemeltem a fejem, miközben jeges borzongás futott végig a gerincemen.

Aztán az arcára meredtem, ahogy hangulatának vibrálása betöltötte a helyiséget, és áthatolt végre azon a meglepetés keltette selyemgubón, és megbizseregtette a bőröm.

– Ó, édes istenem! – suttogtam. – Te haragszol rám?

– Nem – vakkantotta. – Haragudtam rád azt látva, hogy a nő, akit akkor keféltem meg először, megígért nekem valamit, amikor még a farkam is benne volt, aztán alig néhány órával később visszakozott. Most azért vagyok itt, mert egy istenverte eladó tábla van az előkertedben, belépek ide és így látlak, szóval meg kell mondanom, bébi, hogy nem haragszom, hanem rohadtul pipa vagyok.

Tényleg…?

Tényleg azt mondta volna, amit szerintem mondott?

– Bocs, hogy mondtad? – suttogtam újra, de ez a suttogás más volt, mint az előző.

Nem ismételte magát.

– Hol a szemüveged? – kérdezte helyette.

– Tessék?

– A szemüveged, Tess. Hol van a kurva szemüveged? Sohasem szoktad azt az istenverte tortát szemüveg nélkül díszíteni.

– Kontaktlencsém van! – csattantam fel.

– Jézusom! – mordult fel Jake tekintetét az égnek emelve, és az álla megfeszült.

Mi a fenéért beszélünk a szemüvegemről?

Nem érdekelt. Egy cseppet sem.

Csak egy dolog izgatott.

– Kifelé! – parancsoltam, mire a tekintetét levette a mennyezetről, és rám nézett.

– Nem.

– Nem? – vontam fel a szemöldököm.

– Úgy van, Tess, nem.

– Neked… neked elment az eszed.

Megint csak úgy tett, mintha nem hallotta volna, amit mondtam.

– Mi a fene van rajtad?

– Mi van rajtam?

– Igen, bébi, mi a fene van rajtad?

Lenéztem a pólómra és a farmeromra, aztán visszanéztem a férfira.

– Póló és farmer… – haboztam. – Brock – köptem ki aztán.

– Senki sem hív Brocknak, mindenki Slimnek szólít.

Meglepetten pislogtam, és valami ezzel kapcsolatban kiragadott a jelen helyzetből, és egyenesen egy álomvilágba repített.

– Tessék? – leheltem.

– Senki sem hív Brocknak – mondta, ellökve magát az ajtófélfától. – Apa, anya, a tesóim, a barátaim gyerekkorom óta Slimnek szólítanak.

– Nem is vagy sovány{1} – mondtam. Bár szikár volt, de soványnak nem mondtam volna.

– Nem, és picinek sem voltam az, mivel majdnem öt kilóval születtem. Csak tréfából aggatták rám a nevet, mert olyan nagy gyerek voltam. A családom egy kicsit bolondos ebből a szempontból.

Majdnem ötkilósan született? Igazi óriásbaba lehetett.

Hórihorgas fickó volt, száznyolcvanöt, talán százkilencven centi magas. És izmos. Egyáltalán nem volt sovány, szikár testét kidolgozott izmok tagolták, ami termetessé tette, de semmiképp sem túlzó, bika módra. Nem neveztem volna óriásinak.

Mivel a kisbabák nem izmosnak születnek, úgy véltem, nem nagy baba volt, hanem hosszú.

Ekkor tűnt fel, hogy megkerülte a konyhaszigetet és a közelemben áll. Nem gondoltam többé arra, mennyi volt a súlya kisbaba korában, sem arra, mekkora termetű most. Hátrálni kezdtem, kiszakadva az álomvilágból, és visszatérve a jelenbe.

– Azt akarom, hogy menj el – jelentettem ki határozottan.

– Eegen – mondta, s egyre közeledett felém. Nekihátráltam a pultnak, de ő nem állt meg, csak jött felém, s közben beszélt. – Felfogtam, Tess, de nem megyek el.

Megállt előttem. Annyira közel, hogy éreztem a testéből áradó hőt, és hátra kellett hajtanom a fejem, hogy felnézhessek rá, mivel mezítláb voltam, és nem száznyolcvanöt-százkilencven magas, csak százhetven.

– Menj el, kérlek – könyörögtem közel sem olyan határozottan, mint az imént.

Előrehajolt, kezét a két oldalamon a pultra támasztotta, mire én felemeltem a sajátom, benne a habzsákkal.

Ismét úgy tett, mintha nem hallaná, amit mondok.

– Nem hívtál – közölte.

A haragos szempárba néztem.

– Nem hívtalak?

– Nem, bébi – nézett rám haragosan. – Nem hívtál.

– Nem hívtalak – suttogtam, s amúgy is hevesen dobogó szívem még gyorsabb ütemre váltott.

– Három hónapja – jegyezte meg, de többet nem mondott.

Farkasszemet néztem az ezüstszürke szempárral.

Aztán elpattant bennem valami.

– Megőrültél? – visítottam.

– Tess…

– Rohadj meg! – kiáltottam, és meglöktem azzal a kezemmel, amelyben a habzsák is volt, mire a halványsárga cukormáz vékony sugárban a Charlie Daniels-pólóra lövellt. Aztán csak azt vettem észre, hogy a habzsák már nincs a kezemben. Brock hátrafordulva a pultra dobta, majd visszafordult hozzám. Ekkor tenyeremet a masszív mellkasnak feszítve újra meglöktem.

– Rohadj meg!

Néhány centit hátratántorodott, de rögtön előre is hajolt, bele az arcomba.

– A rohadt életbe, hallgass meg! – dühöngött.

– Nem! – üvöltöttem. – Nincs az az isten! Kihasználtál!

– Ez a munkám – szögezte le.

– Gondolod, hogy érdekel?

– Talán, ha lehiggadnál, és egy rohadt percig képes lennél rám figyelni, felfognád, hogy szerintem miért kellene, hogy érdekeljen!

– Biztosíthatlak, Brock Lucas, hogy nem tudsz olyat mondani, amivel sikerül megértetned, miért is kellene, hogy érdekeljen – közöltem vele.

– Az exed, Tess. Azt a rohadékot mindenképp el kellett kapni. Az a nyomorult alak igazi gáz.

Ezt hallva mozdulatlanná dermedtem.

– Tudom, Brock, én aztán tudom – mondtam egyenesen a szemébe nézve, és a hangom remegett.

És akkor, ahogy feszült figyelemmel néztem, láttam, ahogy szemének ezüstje megolvad. A kezét felemelte a pultról, és a tarkómra csúsztatta, és egészen közel hajolt hozzám, az arcunk szinte összeért.

– Bébi – súgta rekedt, elkínzott hangon, de ez az egy szó pengeként hasított belém.

Tudja.

Hát persze, hogy tudja.

Hát persze.

Hát persze, hát persze, hát persze!

A gyomromban tekergőző kígyó időközben felkúszott a torkomon, de ezúttal nem a félelem és kétségbeesés bénító mérgét fecskendezte belém. Nem, valami mást.

A pánikot.

Megpróbáltam kiszabadulni, de Brock erősen tartott, egyik kezével a tarkómon, a másikkal a hátamon hátrálásra kényszerített a pult mentén, és beszorított a sarokba.

Nem tudtam hová menekülni. Mereven tartottam magam, kezemet a mellkasának feszítve.

– Engedj el és menj innen! – suttogtam a nyakának.

– Senki sem tudja, hogy mi történt veled, ugye? – kérdezte gyengéden.

– Engedj el és menj innen! – ismételtem.

– A barátnőidnek sem mondtad el.

– Engedj el, Brock, és menj innen! – követeltem továbbra is a nyakára szegezve a tekintetemet.

– Eltemetted a titkod jó mélyre – mormolta.

– Engedj el és menj innen! – visítottam a szemébe nézve.

Erre erősebben szorított magához. A keze megmozdult, az ujjai még mindig a hajamba mélyedtek, de a hüvelykujja már a járomcsontomat simogatta.

– Én voltam az első, akit beengedtél oda, ugye, bébi?

Ó, istenem!

– Engedj el és menj innen – nyöszörögtem.

– Tess – súgta.

Elhallgattam.

– Ki kell adnod magadból, ami történt – tanácsolta; tekintetem a fülcimpájára vándorolt. – A szemed – parancsolta, és visszanéztem rá.

Még mindig nem szólaltam meg.

Tekintete fogva tartotta az enyémet.

– Visszafogtam magam, Tess – mondta lágyan –, visszafogtam magam, és addig nem akartam lefeküdni veled, amíg Hellert el nem kapjuk, és téged nem tisztáznak. Akkor nyugodtan továbbléphettünk volna. De az az átkozott szemüveg, meg az az ennivaló arckifejezés, valahányszor megcsókoltalak… mintha csak valami rohadt nagy csoda történt volna veled, a francba! – A keze megmerevedett a fejemen. – A francba, bébi, a bőröm alá férkőztél, és én nem tudtam többé visszafogni magam. – A hüvelykujja ismét a járomcsontom simogatta, a tekintete felizzott, a hangja elmélyült. Nekem mondott valamit, de olyan volt, mintha magának beszélne. – És az az arc még ennivalóbb lesz, amikor elélvezel.

– Kérlek, engedj el és menj innen – suttogtam.

Megrázta a fejét.

– Ez a munkám, és ez a munkám mocskosabb része, de én mondom, Tess, ha tudtam volna, hogy az a rohadék megerőszakolt, semmi pénzért nem játszottam volna veled. Semmi pénzért, Tess. – A hangját halkabbra fogva közelebb hajolt hozzám. – El kell hinned, bébi. Nem játszottam volna veled, ha tudom.

– De megtetted – mondtam halkan.

A keze megfeszült a fejemen.

– Nem tudtam.

– Akkor is megtetted. – A pultnak dőltem, és hátrahajtottam a fejem. – Én nem játszottam veled. Soha, egyetlen pillanatig sem. De te kezdettől fogva átvertél.

A keze ismét megfeszült, tekintetében megcsillant valami.

– Ez nem igaz, Tess, és ezt te is tudod, a rohadt életbe.

– Igazad van, Brock. Amit korábban mondtál, abban igazad volt. Te vagy az első, akit közel engedtem magamhoz, és amikor megtettem, még csak az istenverte nevedet sem tudtam.

– El kellett kapni azt a rohadékot – csikorogta Brock.

– Igen, tudom, de egyáltalán nem hat rám szívmelengetően, hogy az a férfi, akiben egy nagyon rossz házasság után elsőként ismét megbíztam, csak azért volt velem, hogy fényt derítsen a bűnöző volt férjemmel fenntartott esetleges bűnös kapcsolataimra.

– Így kezdődött, az igaz, de legfeljebb egy istenverte óráig, ha tartott. De nem teheted meg, hogy a szemembe nézve azt állítod, nem tudtad azonnal, abban a másodpercben, amikor ez megváltozott, mert ha mégis azt mondod, átkozott hazug vagy.

Nem tévedett. Tudtam. Abban a szent másodpercben tudtam. Az ágyban fekve is csak erre gondoltam.

Épp ezért nem szóltam egy szót sem.

Ő folytatta.

– Van egy munkám, és eredményt akartunk. Tudtam, hogy nem keveredhettél bele, de azt is tudtam, hogy biztosra kell menniük, ezért muszáj volt gondoskodnom róla, hogy már akkor biztosat tudjanak, amikor bevisznek kihallgatásra.

– Szóval azt mondod, azért tetted, amit tettél, hogy megvédj?

– Nem. Azt mondom, a munkámat végeztem. Nem voltál sáros, nem kellett, hogy megvédjelek. És azt mondom, hogy négy hónapig rohadtul szerettem a munkámat.

Ezt hallva elakadt a lélegzetem. Annyira, hogy szóhoz sem jutottam.

Brocknak nem volt ilyen gondja.

– A nevem nem tudtad, Tess, de végig a tiéd voltam, és ezt te is tudod.

Lesütöttem a szemem, és újra a nyakát bámultam.

– Bébi, a szemed – morogta, mire ismét felnéztem.

– Miért vagy itt? – kérdeztem halkan, mire felsóhajtott.

Aztán türelmetlenül visszakérdezett.

– Őszintén?

– Mit akarsz ettől a beszélgetéstől? – erőltettem a témát.

A fejét csóválta, de ahogy engem nézett, megláttam a felgyúló tekintetét, és éreztem, hogy elektromosság tölti be a levegőt, ahogy hangulatának változása a szoba légkörét is megváltoztatta.

– Mit gondolsz, mennyit társalgok konyhapulthoz szorított nőkkel a karomban, s teszem ezt úgy, hogy a kedvenc pólóm csupa cukormáz? – kérdezte.

Ó, istenem!

El kell távolodnom ettől a szexi Brocktól, aki mulat rajtam, és valahogy vissza kell térnem arra a pontra, amikor nem volt az életem része. Összeszedtem magam, és megtettem minden tőlem telhetőt, hogy ezt megvalósítsam.

– Nem tudom. Kiderül, hogy nem is ismerlek olyan jól, mint gondoltam.

Brock fogva tartotta a tekintetemet, úgy válaszolt.

– Nos, hogy segítsek egy kicsit jobban megismerni, az iménti kérdésre a válasz, semennyit. Ha egy boszorkány hisztizik velem, a képembe kiabál, és a Charlie Daniels-pólómat cukormázzal keni össze, s ha ez a boszorkány nem te vagy, egyszerűen kisétálok az ajtón.

– Nem szeretem, ha boszorkánynak neveznek.

– Márpedig, drága – tolta a képembe az arcát, s egészen közelről megfigyelhettem, milyen vidáman csillog a szeme –, most pontosan úgy viselkedsz, mégpedig dacból, s ezt mindketten tudjuk.

Igaza volt.

Álltam a tekintetét.

Aztán új taktikával próbálkoztam.

– Most nem beszélgethetünk. Be kell fejeznem ezt a tortát, át kell öltöznöm, mert a cukormáz immáron rajtam van, és vár rám még egy babaváró buli is – tájékoztattam, mire elmosolyodott és megsimogatta a fejem, aztán mindkét karjával átölelt.

A fenébe, ez mennyire hiányzott! Nagyon aranyos tudott lenni. Az volt a legjobb, a világon a legjobb, amikor jó hangulatba került. És érzékeny is tudott lenni, nagyon. Magához ölelt… szorosan… lazán… magához ölelt és nevetett… magához ölelt, amikor én nevettem… ölelt, miközben csókolt… és ölelt csak úgy.

És nekem hiányzott.

– Mikor jössz haza? – kérdezte.

– Később – feleltem.

– Mikor később?

– Sokkal később.

– Tess! – szorított meg.

– Nem tudom. Később. Hétkor? Nyolckor?

– Kilencre itt leszek – jelentette ki.

– Beszéljünk meg egy randit, és menjünk el kávézni.

– Talán ostobának nézek ki?

Teljesen elhagytam a kávét, és ezt ő is tudta.

Brock azonban nem hagyta annyiban.

– Most viszont rögtön elmondod nekem, miért árulod a házadat.

– Változásra van szükségem.

– Eegen. – Ismét megszorított. – Látom. Leadtál tíz kilót, amely jobban mutatott, amíg a fenekeden meg a ciciden volt. Pólóban és farmerben vagy, nem a flancos ruháid egyikében meg magas sarkúban. Eldobtad a szemüveged, és kontaktlencséd van. Az egyetlen dolog, ami tetszik rajtad, a hajad, bébi. Hosszabb és lazább.

Tetszik neki a hajam.

Próbáltam elérni, hogy ne hasson rám, de végül inkább csak tettetem, hogy nem is bizseregtem bele a szavaiba.

– Brock, komolyan, nem beszélhetnénk ezt meg később?

– Hová akarsz költözni? – kérdezte, kifejezve ezzel, hogy nem, nem beszélhetjük meg később.

– Még nem döntöttem el – hazudtam, és jókedvének lüktető hullámai ellaposodtak, ahogy szeme összeszűkült.

– Krisztusom, Tess, az a három hónap, amelyet a sebeid nyalogatásával töltöttél, talán kitörölte azt a négy hónapot, amíg együtt voltunk, és elfelejtetted közben, hogy nem verhetsz át?

Erre én is összehúztam a szemem.

– Ez nem volt nyerő.

– Nem, az nem volt nyerő, hogy három hónapig nyalogattad a sebeidet, és arra kényszerítettél, hogy én vonszoljam ide a seggemet, de ezt majd este megbeszéljük.

Egész testem megfeszült.

– Ha ezért akarsz ma este visszajönni, ne fáraszd magad.

– Oké, nem – hallottam a mély, morajló hangot. – Látom már, hogy ez az ügy egy kicsit kifordított magadból, bébi. Az én Tessem mézédes volt attól a pillanattól, hogy a szemem rávetettem, egészen addig, míg egy jó éjt puszival elköszöntem tőle. Tudom, hogy az egész dolog el lett cseszve, és alaposan összezavarta a fejed, ezért hajlandó vagyok végigbeszélni veled, de tudnod kell, ha egyszer tisztáztuk az ügyet, nincs visszaút, nem hánytorgathatod fel újra meg újra. Tisztázzuk egyszer s mindenkorra, aztán továbblépünk. Megegyeztünk, hogy este kilenckor itt leszek, megbeszéljük, amit három hónappal ezelőtt kellett volna, és meglátjuk, mi van. Most azonban elárulod nekem, hová akarsz költözni.

– Mi nem egyeztünk meg semmiben, Brock. Te közölted, hogy átjössz. Én viszont kávézni akarok.

– Ne szórakozz velem, Tess. Nem is kávézol.

– Látod! – kiáltottam. – Arra nem gondolsz, hogy megpróbálok többféleképpen is továbblépni, beleértve azt is, hogy továbblépni Jake Knox alias Brock Lucastól?

Ezt nagyon nem kellett volna mondanom.

Azonnal tudtam, amikor Brock egyik karjával megszorított, a másikkal megfogta a tarkómat, és háttal a pulthoz nyomva olyan közel hajolt hozzám, hogy az arcunk szinte összeért.

– Ott voltam a megfigyelőszobában – vicsorogta. – Calhoun megígérte, hogy vigyázni fog veled, de én rajta tartottam a szemem, és neki is megmondtam, átharapom a torkát, ha nem lesz rendes veled. Látni akartam, ott akartam lenni, hogy késlekedés nélkül neki ugorhassak, ha szemétkedne veled.

Egész testem megdermedt, kivéve a számat, amelyet eltátottam, és a szememet, amely tágra nyílt.

Brock tovább beszélt.

– Nem szemétkedett. Megszorongatott, s te összeomlottál, de amit akkor mondtál, bébi, arról nem tudtam. Calhoun sem tudta. A rohadt életbe, senki sem tudott róla! De én mondom neked, hogy azt a két szót, amit akkor kiböktél, soha a büdös életben nem felejtem el. Az a két kurva szó úgy belém vésődött, hogy nincs olyan erő, amely valaha is ki tudná vágni belőlem. Úgy kellett kivonszolniuk onnan, nehogy utánamenjek az exednek vagy berontsak hozzád. Aztán elmentél, és tudtam, hogy arra van szükséged, még ha fel is bosszantott a dolog, és azzal, hogy elmentél, megszegted az ígéretedet. De arra volt szükséged. Aztán távol tartottad magad tőlem, és látom már, hogy ez idő alatt falakat építettél magad köré, de leszarom. Azon az éjszakán megtudtam, hogy a nőmet megerőszakolták, és három hónapig ezzel a tudattal kellett együtt élnem. Márpedig ebből elég volt. Nem akarok továbbra is ezzel együtt élni, éjjelente ébren feküdni, azon tűnődve, te vajon mire gondolsz. De vége, Tess. Szóval, ma este kilenckor visszajövök, megbeszéljük ezt az egész átkozott ügyet, és meglátjuk, hol tartunk. Tiszta vagy, tudjuk, hogy semmi közöd Hellerhez, semmit sem tudsz az ügyeiről, és nem is vagy benne a nyomozásban. Tiszták vagyunk és szabadok, és ezt ki is fogjuk használni, de most… de most, drága, elárulod nekem, mi a fészkes fenét keres odakint a kertedben az eladó tábla, amikor azt mondtad nekem, annyira szereted ezt a házat, hogy akár a halálodig elélnél benne.

– Az a zaj – hallottam a saját suttogásom, és láttam, hogy Brock meglepetten pislant egyet.

– Tessék?

– Akkor… amikor Calhoun ügynök… amikor én… – Elhallgattam és az ajkamba haraptam. – Valami zajt hallottam odakintről. Te voltál az.

– Igen, bébi, én vágtam egy széket a falhoz.

Ő volt az. Egy széket vágott a falhoz.

Lehunytam a szemem, arcomat a mellkasához simítottam, és ellazultam.

Brock volt az. Egy széket vágott a falhoz, amikor meghallotta a vallomásom, hogy megerőszakoltak.

Ahogy a tudat eláradt bennem, olyan volt, mintha egy meleg, tiszta vízsugár elmosná a sokéves mocskot.

– Tess! – szólított Brock, és egy kicsit erősebben szorított magához.

Kinyitottam a szemem, és a pólóját láttam.

– Tényleg ez a kedvenc pólód? – suttogtam az anyagba.

Éreztem, hogy Brock teste egy pillanatra megmerevedik, majd a borostája a hajamba kapaszkodik, ahogy álla végigsimítja oldalt a fejemet.

A fülembe súgta: – Egen.

– Öreg és szakadt – közöltem vele.

– Pontosan – biccentett.

Ismét lehunytam a szemem. Aztán elmosolyodtam. Majd a mosolyom elhalványult, és ahogy kinyitottam a szemem és hátrahajtottam a fejem, ő is felemelte a fejét, és én egyenesen a lágy szürke szempárba néztem.

– Szeretnéd, ha hazafelé a buliból megállnék egy boltnál, és vennék néhány doboz Budot? – kérdeztem lágyan, és a szoba hangulata ismét megemelkedett. Meleg lett, súlyos és izzó, édes.

A fenébe, ez is, de hiányzott!

– Igen, bébi – felelte ő is lágy hangon.

– Oké – súgtam.

Most ő hunyta le a szemét, majd kinyitotta, és előrehajtotta a fejét.

Megcsókolt, először könnyedén és gyengéden, aztán forrón, súlyosan és izzón, édesen.

Az ujjaim begörbültek, előbb a lábamon, aztán a kezemen is, és egyenesen a szakadt póló hátába kapaszkodtak.

Ezt hiányoltam a legjobban.

Felemelte a fejét, és a tarkómon levő keze előrecsúszott, magával sodorva a hajamat, hüvelykujjával megtámasztotta az államat, és tartotta, hogy egyenesen a szemébe nézzek.

– Hová költözöl, drága?

– Kentuckyba.

Meglepetten lehunyta a szemét egy pillanatra.

– Kentuckyba? – kérdezte aztán.

Megrántottam a vállam.

Elvigyorodott.

– Rendben, bébi – mondta halkan. – Később erről is beszélünk.

– Oké – válaszoltam én is halkan.

Az arcomat fürkészte, aztán felemelte a kezét úgy, hogy a hüvelykujja végigsiklott az orcámon, majd az ajkamon, aztán lehajtotta a fejét, és a hüvelykujját a szája váltotta fel. Ajkát egy pillanatra az enyémhez érintette, majd elhúzódott.

– Viszlát, bébi – súgta.

– Viszlát, Slim.

A megszólítást széles, szívdöglesztő mosollyal jutalmazta.

A lábujjaim ismét begörbültek.

Aztán Slim elment.

NEGYEDIK FEJEZET

A munkája megszállottja

– Ez a torta olyan szép, hogy vétek felvágni! – kiáltott fel Ada közvetlenül az előtt, hogy belevágott a hatalmas tortába, amelyet a babaváró bulira sütöttem neki.

Udvariasan rámosolyogtam, miközben egy egész csapat nő vihorászott körülöttem izgatottan a lehetőségtől, hogy ingyen hozzájut egy szelethez a Tessa O’Hara-féle tortából. Nem kérkedni akarok vagy ilyesmi, de a tortáimról és süteményeimről még a helyi lapban is írtak, mert olyan jól néztek ki, mint amilyen finomak voltak, és a cukrászdám tele volt nyitástól zárásig, tíztől hétig a hét minden napján. A vaníliás cukormázzal borított sárga torta otthon készült. Egyszerű volt, de bombasiker. Még én is tudtam, hogy az ingyen süti miatt vannak itt.

Aztán a vihogás megváltozott, ahogy nézték, Ada hogyan vág apró, vékony szeleteket a tortából, és hogyan rakja őket nagy, kék Teddy macival díszített papírtányérokra.

Jellemző.

Ez volt Ada!

Elmondta, hányan lesznek a partin, ezért egy harmincöt centi átmérőjű, négyrétegű tortát csináltam, eleget ahhoz, hogy mindenkinek jusson egy szép vastag szelet. De Ada vékony, szinte átlátszó szeleteket vágott, hogy a torta felét eltehesse magának és Vicnek későbbre, mondván, hogy ez megmaradt.

Felsóhajtottam, és eltűnődtem, mi a fenét keresek én egyáltalán itt. Ada három évvel azelőtt ismerte meg Vicet, s mivel harminchat éves volt, és a biológiai órája olyan hangosan ketyegett, hogy még a légvédelem is be tudta mérni, azonnal szent küldetésévé tette, hogy Vicből vőlegényt, majd férjet csináljon, most pedig ő volt az apja Ada még meg sem született gyermekének. Ez idő alatt Ada meglehetősen kiszorult az életemből. Engem kért meg, hogy süssek tortát az eljegyzési partijára, aztán a kelengyebulijára, majd az esküvőjére és végül mostanra. A négyből csak kettőt fizetett ki, és mindkettőre kedvezményt kért (és én ostoba, adtam is neki). Csak ezen alkalmakkor találkoztunk, és ő mindegyiknél elvárta tőlem az ajándékot. Ezenkívül Ada nem is foglalkozott mással, mint hogy tökéletes kertvárosi férjet faragjon Vicből (ha rajta múlt, vésővel és kalapáccsal), megszervezze az esküvőt, házat keressen maguknak, felújítsa, és persze gyereket csináltasson magának. A barátokra nem volt ideje, kivéve, amikor meghívta őket, hogy együtt ünnepeljék életének mérföldköveit, és persze ajándékokkal halmozzák el ezek alkalmából.

Szerintem tavaly még karácsonyi képeslapot sem küldött.

Ráadásul nekem is megvan a magam mérföldköve. Van min gondolkodnom, semmi keresnivalóm itt.

Oké, a mérföldkő talán túlzás. De bármi is ez, nagy, hatalmas és büdös ügy, mert kizárt dolog, hogy az a jelenet a konyhámban Brock „Slim” Lucasszal ne nagy, hatalmas és büdös ügy legyen.

Tudtam.

Miközben körbeadtam a tányérokat a papírlap vékonyságú tortaszeletekkel és a babakék villákkal, azon kezdtem gondolkodni, hogyan és mikor szabadulhatnék el innen. Amikor a mellettem ülő nőnek nyújtottam oda egy tányért, hallottam, ahogy bosszúsan azt morogja: – A rohadék!

Meglepetten ránéztem, és láttam, hogy a majdnem átlátszó tortaszeletét nézi, és valóban bosszúsnak tűnt.

Nem ismertem, csak aznap találkoztam vele. Elvirának hívták, kávébarna bőre volt, divatosan vágott hajának hosszúra hagyott fürtjeibe szőke csíkokat melíroztatott. Mesés narancsvörös felsőrésze láttatni engedte még mesésebb domborulatait, feszes szoknyája a formás hátsófelét, és azt, hogy alacsonyabb lenne nálam, ha nem viselne tízcentis, haláli jó tűsarkú szandált. Három gyönyörűséggel érkezett a bulira, akikkel már találkoztam Ada „engem ünnepeljetek” mérföldkőünnepein: egy Gwen nevű bombázó szőke, egy Tracy nevű magas, karcsú, modell alkatú szőke, és egy másik magas, karcsú, modell alkatú afroamerikai nő, akit Camille-nak hívtak.

De Elvirával még nem találkoztam.

– Honnan ismered Adát? – kérdeztem tőle, mire rám nézett.

– Nem ismerem, és nem is akarom megismerni azt a dögöt, aki képes, és egy bulin mogyorót rak ki, de nem pörkölt vagy sózott mogyorót, csak sima, rohadt mogyorót, amin még a rohadt héja is rajta van, meg kukoricapelyhet, és aztán csak egy morzsányi tortával kínál. A francba! Hát nem? Őrület – felelte.

Csodálkozva néztem rá, leginkább azért, mert a válasza is őrült volt. Őszinte, de őrült.

– Meg sem hívtak a bulira? – kérdeztem.

– Nem. Az a langaléta nőszemély rángatott el – intett fejével a magas, karcsú, modell alkatú Tracy felé. – Nem akart egyedül jönni. Gwen és Cam egyáltalán nem akart eljönni. Már én is értem, miért. Trace-nek aranyszíve van, de azt nem bírja elviselni, ha az emberek átgázolnak rajta, pláne, ha ezt magas sarkúban teszik. Azzal sikerült rávennie minket, hogy alkalmazotti kedvezményt ígért. A Neimanban dolgozik.

– Mmm, hmm – motyogtam, gondolva, ennyi is megteszi. Nekem is volt olyan időszak az életemben, amikor egy igazán pocsék babaváró bulira is elmentem volna holmi alkalmazotti kedvezményért a Neimanban. Az az idő azonban már elmúlt. Ahogy azt már gyakran megtettem az évek során, kábé úgy hatéves koromtól kezdve, életemnek ismét egy új szakaszába léptem. Méghozzá egy olyanba, ahol Christian Loboutin nem volt tényező, Harley Davidson annál inkább.

Miközben erre gondoltam, Elvira hirtelen bizarr módon bejelentette: – Elég volt ebből a szarból. Keverjünk egy-két koktélt.

S mielőtt még kinyithattam volna a számat, felpattant, felkapta hatalmas táskáját, ami a mozdulattól csörömpölni, csilingelni kezdett, a vállára kanyarította, majd kézen fogott és felhúzott a kanapéról.

– Cigiszünet – jelentette be hangosan, mire mindenki ránk nézett, néhányan döbbenten, mivel manapság, ha az ember rágyújtott egy spanglira, a szeme sem rebbent senkinek, bezzeg, ha cigit vett a szájába, azt kockáztatta, hogy nyilvánosan megkövezik. De a tekintetek többsége irigységről árulkodott, valószínűleg azért, mert hozzánk hasonlóan ők is szerettek volna meglógni.

– Cigiszünet? – kérdezte Ada, az undortól megránduló arccal.

– Ja, a hátsó verandán, oké? – nézett rá Elvira, de nem várt válaszra. Rángatni kezdett Ada tökéletes kertvárosi otthonának hátsó kertjére nyíló tolóajtaja felé, közben állával a csapata felé intett.

Nem volt választásom, de kifelé menet sikerült egy pillantást vetnem Marthára, szavak nélkül üzenve, hogy emelje fel a seggét, és jöjjön utánunk. Ötödikes korom óta ismertem Marthát. Azért költöztem Denverbe, hogy együtt legyünk. Vele laktam, mielőtt férjhez mentem Damianhez, s miután otthagytam Damiant, hozzá mentem vissza. Minek következtében Martha tökéletesen értette az üzenetemet, és jött utánunk.

– Jeget! – hallottam Elvira parancsát. Tracy bólintott és felszívódott, miközben Elvira kituszkolt az ajtón.

Aztán elengedte a kezem, odasasszézott a festménybe illő tökéletességű kerti bútorokhoz, kettéhajtotta, majd egyben bekapta az én tortaszeletemet (bár amilyen kicsi volt, ez nem volt túl nehéz). Aztán ledobta a tányért az asztalra, utána ejtette hatalmas táskáját, ami újabb csörömpöléssel és csilingeléssel járt, s én csodálkozva néztem, ahogy kezdte belőle előbányászni a Cosmopolitan hozzávalóit (köztük egy rozsdamentes acélból készült keverőpoharat), közben Marthával, Gwennel és Camille-lal megkerültük az asztalt.

– Ó, édes istenem, ezért ki fogom nyírni Tracyt! Már az előtt sem szerettem Adát, mielőtt az a dög összejött Vickel, de a buli olyan szörnyű, mintha háborús veteránokból állna a társaság, akik a régi szép időkről nosztalgiáznak – morogta Camille.

– Láttad Vicet? – kérdezte Gwen Camille-tól, és amikor a barátnője megrázta a fejét, folytatta: – Csak árnyéka régi önmagának. Régebben a Broncos, a Nuggets, a Rockies{2} meg az ősöreg Chevy Chevelle-je jelentette neki az életet. Most meg legombolt nyakú inget hord a szokásos Elway-meze{3} helyett, és minifurgont vezet, pedig Ada még meg sem szülte azt a gyereket.

– Szegény Vic – sajnálkozott Martha.

– Szegény Vic, az ám, a valagam – háborgott Elvira, vodkát öntve a sékerbe. – A sarkára kellene állnia és megnevelnie az asszonyt. Banyák – nézett Camille-ra és Gwenre –, ti tudjátok, miről beszélek.

A „banyák” bólintottak, mégpedig oly módon, amit érdekesnek találtam, mert nyilvánvaló volt belőle, hogy tényleg tudják, miről beszél Elvira, és szerettem volna többet megtudni, de mielőtt kérdezősködni kezdhettem volna, hátam mögött a tokjába csúszott a tolóajtó. Odafordultam, s láttam, hogy már csukódik is vissza a gyönyörű és elbűvölő Tracy mögött, aki két hatalmas, jéggel teli poharat hoz, és úgy lépked, mintha kifutón járna, nem egy festménybe illő tökéletességű hátsó verandán.

– Oké, csak azt akarom mondani, hogy örülök, hogy idekint vagyunk, mert szeretném, ha tudnád, hogy tele van veled a tököm – hallottam Martha hangját, s amikor ránéztem, láttam, hogy engem néz, ami azt jelenti, hogy hozzám beszél.

Ez valószínűleg nem jó jel.

Martha kábé olyan magas volt, mint Elvira, azaz úgy százhatvanöt centi. De most ő is fölém magasodott, mert én lapos, fekete talpú és ezüst pántos szandált viseltem, rajta meg vastag talpú papucscipő volt, öt centi vastag talppal és legalább tizenkét centis sarokkal. A megfelelő helyeken gömbölyödött, sötétbarna, göndör haja mesésen mutatott halvány bőre és élénkkék szeme mellett. Jobban ismert, mint bárki más a világon (legalábbis azokon a területeken, amelyeket hagytam, hogy megismerjen). Mindig elkésett, folyton cirkuszolt, az élete tele volt drámával, de szerettem őt, és ő is szeretett engem, most és mindörökké, történjék bármi. Jóban-rosszban együtt voltunk, s mindből kijutott mindkettőnknek, méghozzá nem is kevés. Fogtam a kezét a nehéz pillanatokban, s ő hálás volt érte, amit nem szégyellt kimutatni.

Más szóval, bár tudott végtelenül kedves, gyengéd és figyelmes is lenni, ez nem jelentette azt, hogy ha mondanivalója volt, legyen az bármily kellemetlen is, nem mondta volna ki.

Gyanítottam, most is erre készül, ezért igyekeztem ártatlan arcot vágni.

– Tessék?

– Tessééék? – kérdezett vissza, egyetlen percig sem dőlve be az ártatlan arcomnak. Nyomban tudtam, amikor láttam, hogy összevonja a szemöldökét, úgy beszél tovább. – Ide figyelj, te lány, besétáltam hozzád, és te olyan képet vágtál, de olyan arcot, hogy… – Megcsóválta a fejét. – Nincs is rá szavam, mit láttam az arcodon, és még mindig olyan képet vágsz. – Aztán, mintha én nem tudnám, miről beszél, az arcomra szegezte az ujját, majd lassan leengedte a kezét. – Csak annyit tudok, hogy három hónapig maga volt a pokol veled, kibírhatatlan voltál, most meg olyan ködös tekintettel járkálsz, mintha álomvilágban élnél.

Nem szabadna elfelejtenem, hogy bár Martha is a saját, folyton jelenlévő drámái közt él, ez nem azt jelenti, hogy ne figyelne a környezetére.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – hazudtam.

– Dehogy nincs – jelentette ki Elvira, ami egy kicsit meg is lepett, hiszen alig egy órája láttuk egymást először, és semmit sem tudhatott rólam, különösen nem a jelenlegi gondomról.

– Tehetségem van hozzá – közölte a ki nem mondott kérdésemre. – Tudok olvasni az emberek arcáról. – Rátette a sékerre a tetejét, és rázni kezdte. – A te arcod pedig arról árulkodik, hogy pontosan tudod, miről beszél a barátnőd.

A francokat!

Éreztem, hogy minden tekintet rám szegeződik, de Martha volt az, aki megszólalt.

– Rendben, Tess, visszavonulok. Tudod, hogy sohasem szerettem azt a Jake nevű alakot, de most, az arcodat látva, visszakozom.

Ó, a francokat!

Martha ekkor végignézett a gyönyörű nők karéján.