A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sash Bischoff: Sweet Fury

First Simon & Schuster hardcover edition 2025

Fordította

Borbély Judit Bernadett

Copyright © 2025 by Sash Bischoff LLC

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2024

Minden jog fenntartva.

Borítóterv © Tabák Miklós

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót ez eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-604-577-7

A mű kitalált történet, a nevek, személyek és események a szerző képzeletének teremtményei. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel és eseményekkel pusztán a véletlen műve.

Bennek,

aki egy percig sem kételkedett

A SZERZŐ JEGYZETE

A legnagyobb köszönettel az íróóriás F. Scott Fitzgeraldnak tartozom, az ő művei inspiráltak A bosszú édes megírásakor. Regényem sok tekintetben Fitzgerald életművével folytat párbeszédet, akinek örökké hálás leszek azért a mélyreható és időtlen irodalomért, amelyet ránk hagyott.

Rajongói számos utalást találhatnak a szövegben költői prózájára.

Könyvemet részben a fitzgeraldi örökségnek ajánlom.

„Mutassatok nekem egy hőst, és írok nektek egy tragédiát.”

– F. Scott Fitzgerald: Összeomlás

PROLÓGUS

Az események után szótlanul, döbbenten áll egy üvegfal mögött.

Odakint épphogy pirkad, az ég lilás zúzódás a Hudson fölött, a víz felszíne a szürke és az ezüst árnyalataiban játszik, köd szitál. Tejfehér nyugalom üli meg a világot, mely még érintetlen a benti mészárlástól. A nő azonban így is tudja, hogy semmi sem lesz már ugyanolyan.

Hitetlenkedve nézi összefröcskölt ruháját. Ártatlan keze csupa vér. Mindenütt rengeteg vér, élénkpiros vér…

Háborog a gyomra, de azzal most nem törődik.

Körülnéz a felforgatott szobában: ott a fekete könyv, az apokaliptikus festmény, az arany álarc a szemréssel. A kés. Vakítóan megcsillan a penge, amikor elsodródnak a felhők az üvegen túl.

Nem néz a padlón heverő testre, sem a körülötte növekvő tócsára. Egyre erősebben émelyeg. Ennek egyszer s mindenkorra véget kell vetni.

A férfi az erkélynek háttal fekszik, onnan világítja meg a horizontot birizgáló fény, egyik lábfeje a másik előtt, mintha futna. Mintha ez is csak egy átlagos reggel volna, amikor kocogni indul, majd egy pohár gőzölgő kávéval a kezében tér vissza.

A távolban, a parton, egymás után kihunynak a zöld fények.

Cselekedni kell. Fogytán az idő, és ő még mindig halálos veszélyben van.

Tenyerét a fülére szorítja, és belső örvénye megnyugtató hangjára koncentrál. Befelé fordul: kifeszített húrként rezeg a csendben. Lélegzik.

Kinyitja a szemét, feloldja a zárolást a telefonján, beüti a számot.

– Kérem, segítsenek – suttogja zokogva. – Leszúrtak valakit. Úristen… azt hiszem, halott.

Első felvonás

VALLOMÁSOK

J. GABRIEL SZEMÉLYES FELJEGYZÉSEI

Páciens neve: L. Crayne

Dátum/Időpont: június 10., de. 10:30

Ülés: 1

Új páciens. A neves filmszínésznő, Lila Crayne.

Majdnem elhajtottam. Lassan egy éve nincs kapacitásom új betegekre, L. munkásságát nem ismertem. De mikor tudomást szereztem aktuális projektjéről, és kiderült, hogy csak rövid időt fogunk együtt tölteni, feléledt a kíváncsiságom.

Első ülés. L. lelkesen, a kezét nyújtva lépett be az irodába. Először meglepődtem – visszafogott, kifinomult sztárra számítottam. Nyíltsága alapján nem gondoltam volna, hogy L. egy amerikai ikon.

Teával kínáltam, elfogadta. Megemlítette, hogy egy közeli barátja, Brielle ajánlott a figyelmébe. L. pillanatok alatt belakta a teret: kibújt a cipőjéből, elfészkelte magát a kanapé sarkában. Kiegyensúlyozottnak, magabiztosnak tűnt, mintha fel sem fogná, hogy terápiás ülésre jött.

Épp feltettem a vizet, amikor L. megjegyezte, hogy látta a diplomákat a folyosón; ő is a Princetonra járt. Kiszámoltuk, három évvel jártam fölötte, vagyis volt egy közös évünk, bár egyikünk sem emlékszik a másikra. Furcsállottam, hogy nem hallottam még a híres színésznőről, amit L. azzal magyarázott, hogy csak az egyetem után lett hivatásos. Úgy tűnt, L.-nek fontos közös hátterünk felelevenítése. Rákérdeztem, kényelmes-e számára, hogy e közös pont ellenére együtt dolgozzunk, igennel válaszolt.

L. új filmet forgat: F. Scott Fitzgerald Az éj szelíd trónján c. művéből készül feminista átirat, a filmet L. párja, Kurt Royall rendezi (az ő nevét ismertem). L. a film producere is, ő alakítja a főszereplőt, Nicole Drivert.

Hangot adtam személyes érdeklődésemnek: nemcsak ugyanarra az egyetemre jártunk Fitzgeralddal, de ő a kedvenc íróm (rámutattam a munkáinak szentelt könyvespolcra), és L. örült ennek. Mondtam L.-nek, hogy Fitzgerald is írt forgatókönyvet Az éjből, de az a film végül nem készült el.

– Akkor maga szakértő a témában. Szégyellem bevallani, de én még zöldfülű vagyok. Eddig csak a Gatsbyt olvastam.

Mondtam, hogy noha a Gatsby túlírt regény, nekem mégis a kedvencem. Évente elolvasom.

– Mázlista vagyok. Pompás, hogy az ön irányításával mélyedhetek el a munkásságában.

Érdekes L. reakciója. Tán tekintélyként van rám szüksége ahhoz, hogy biztonságban érezze magát? Hogyan reagál majd, ha csalódást okozok, vagy rosszul tudok valamit?

Van L.-ben valami lefegyverző, többet árultam el magamról, mint máskor. Elgondolkodtató, hogy L. mintha nem lenne tisztában a határokkal. Adaptív megküzdési stratégia? „Nekem ez jár” mentalitás vagy irányításkényszer? Vagy csak kedvező első benyomások és erős terápiás kapcsolatra utaló jelek?

Érdekelt, mi tetszett meg L.-nek a filmes adaptációban, mennyiben érinti személyesen Az éj. (Az idézett párbeszédek a páciens beleegyezésével rögzített hangfelvételek átiratai.)

– Azt hiszem, a válasz a filmünk szinopszisában keresendő: miben tér el az adaptáció a regénytől. – Megválogatta a szavait. – Mint bizonyára tudja, Az éjt Dick Driver tragikus bukásaként szokás értelmezni, amiért javarészt a betege, Nicole a felelős. Nicole-t vérszívónak tartják, Fitzgerald korai vázlataiban olyan súlyos a skizofréniája, hogy férfiakat öldös! A népszerű olvasat szerint a messiáskomplexusban szenvedő dr. Driver feláldozza magát, amikor feleségül veszi Nicole-t, és magáévá teszi az összes problémáját. A nő tovább szívja a vérét, és idővel ő lesz az erősebb, szép lassan kiszipolyozza a férfit. Végül gyógyultan távozik, elhagyja roncs férjét.

– A mi adaptációnk Nicole felszabadulásaként keretezi újra a sztorit. – Itt szünetet tartott. – Hadd magyarázzam meg. Nicole kezdettől ártatlan, nem igaz? A skizofréniája egy borzalmas trauma következménye: anyja halála után az apja rendszeresen megerőszakolta. A betegsége erre adott reakció: minden férfira gyanakszik, kelepcében érzi magát, és kétségbeesve keresi a kiutat. De amikor a kórházba kerül, megtiltják neki, hogy beszéljen az abúzusról, vagy hogy megpróbálja azt feldolgozni. Az apja elhagyja, és nem esik folt a hírnevén. Aztán Nicole találkozik az orvosával, Dickkel, és beleszeret.

– Klasszikus indulatáttétel – vetettem közbe. – Nicole egyből átirányítja az érzéseit Dickre, akiben egyszerre lát szeretőt és megmentőt. Összeolvasztja a romantikus partner és a gondoskodó atya alakját, melyet korábban az apja jelentett neki.

– És a többi orvos intelme ellenére Dick úgy dönt, hogy feleségül veszi.

– Bizonytalan alapra épül a kapcsolatuk – jegyeztem meg. – Az első perctől egyenlőtlenek az erőviszonyok, mert Nicole mentális egészsége Dicktől függ.

– Tehát, mivel elhitette magával, hogy képes egyszerre szerető és orvos lenni, Dick a felelős annak a toxikus kapcsolatnak a megteremtéséért, amelyért később majd Nicole-t okolja. És ahelyett, hogy segítene a nőnek a traumája feldolgozásában, nem hajlandó Nicole múltjáról beszélni. Némaságra kényszeríti.

– Rosemaryről se feledkezzünk meg.

– Igen, ott van Rosemary is! – mondta L. – Dick folytonos félrekacsingatásai, és hogy zsengébb korú, sebezhető nők után fut, nagyon erősen kihat Nicole-ra, figyelembe véve a múltját az apjával. Rosemary kezdetben befolyásolható, apakomplexusos fiatal színésznő. Nicole-hoz hasonlóan ő is beleszeret a nála jóval idősebb Dickbe. Aki megint csak, ahelyett, hogy felelősen viselkedne, enged Rosemary vágyának, hogy egyszerre legyen a szeretője és az apja. Amikor Nicole felfedezi a viszonyt, és skizofréniás rohamot kap, egy pillanat alatt hitvány áruló lesz a hőséből.

Találkozott a tekintetünk.

– Látom, érti már – mondta L. – A mi verziónk nem a megkínzott fehér férfi tragédiája. Ez egy feminista történet gyógyulásról és talpra állásról. Nicole mentális betegsége kezdettől nem az ő hibája volt, hanem az apjától és aztán Dicktől elszenvedett traumából következett. Nicole csak huszonkilenc éves a történet végén, mégis sikerül megmaradnia a valóság talaján, és végre a saját lábára áll. Dick labilissá és önpusztítóvá válik, a vesztébe rohan, Nicole azonban felülkerekedik a traumáján, és újra önmaga. Szabad ember.

El kellett ismernem: meggyőző szinopszis. Ha jól csinálják meg, remek adaptáció lehet belőle.

Megkérdeztem, miért akar L. terápiára járni most, hogy szerepet kapott Az éjben.

Pironkodva fejtegette, hogy kaméleonszínészként vált ismertté, vagyis annyira átéli a karakterét, hogy szinte eltűnik benne. Továbbá a figura hátterére való tekintettel fontosnak érzi megvizsgálni a saját gyerekkori traumáját. Azért fordult hozzám, mert a családon belüli erőszakhoz köthető traumák a szakterületem.

Kérdeztem, járt-e korábban terápiára. L. azt válaszolta, én vagyok neki az első – mindig is sűrű életet élt, nem ez volt a prioritás.

– Ami valószínűleg azt jelenti, hogy még nem álltam készen a traumámmal való szembenézésre. Most már készen állok.

– Bátor döntés.

– Az volna? Szerintem inkább szükséges.

L. rendkívül öntudatos. Okos, világosan fejezi ki magát, egyenes. És végig rám figyelt, végezte a feladatát: jó páciens volt.

Kértem L.-t, meséljen a gyerekkori traumájáról. Kíváncsi voltam, mennyiben tud segíteni neki Az éj a saját tapasztalatai megértésében.

Elmondta, hogy az apja huszonöt éve autóbalesetben meghalt. L. nyolcéves volt akkor.

– Ittas volt – mondta. – De apu mindig az volt. Alig emlékszem rá józan állapotában.

– Ő vezetett?

Bólintás.

– El tudja mondani, mi történt aznap éjjel?

– Nem emlékszem.

Vártam.

– Semmire sem emlékszem arról az éjszakáról – magyarázta L. – Pedig ott voltam.

– A kocsiban?

– Anyámmal együtt. – Megfújta a teáját, erőt gyűjtött. – Úgy értem, ismerem a tényeket. Tudom, mi áll a jegyzőkönyvben. Későre járt, alig volt forgalom az úton. Apu összevissza csalinkázott, végül átcsúszott a szemközti sávba, és összeütközött egy teherautóval. Anyám eltörte az egyik karját és néhány bordáját. Nekem kitört egy fogam, és millió öltéssel varrták össze a homlokomat, az arcomat meg az államat. Azóta van itt ez a heg, látja? Mindkettőnknek agyrázkódásunk volt. De apu túl sok vért veszített, amíg a mentőkre vártunk. Már nem tudták újraéleszteni.

– És maga semmire sem emlékszik ebből?

A fejét rázta.

– Talán az agyrázkódás miatt, egyáltalán nincs emlékem arról az éjszakáról.

Megvan tehát a súlyos gyerekkori trauma központi eseménye. A gyógyulás szempontjából döntő fontosságú lehet, hogy feltárjuk az apa halálának elfojtott emlékét. Remélem, az együtt töltött idő során tudok majd segíteni L.-nek az emlék rekonstruálásában és felszínre hozatalában.

Az ülés lezárása előtt visszatértem az L. által használt kifejezéshez: szembenézni a traumával. Megkérdeztem tőle, mit jelent ez.

L. tanulmányozott egy darabig, majd halkan így szólt:

– Az őszinte véleményére van szükségem. Ha valaki valami szörnyűséget művelt velünk, meggyógyulhatunk? Vagy örökre megmarad a sebhely? Van rá mód, hogy kitöröljük a sebhelyet, és ami még fontosabb, megfosszuk azt az embert a hatalmától, nehogy újra bántson?

– Ön szerint?

L. halvány mosolyra húzta a száját.

– Fogalmam sincs, azért vagyok itt.

– Nos, én mindenképpen hiszek a gyógyulásban. Különben nem lennék terapeuta.

L. kételkedni látszott.

– A sebhelyek elhalványulnak, Lila. Egyre kevésbé feltűnőek, idővel meg is feledkezünk róluk. A részünkké válnak; végül már nem is emlékszünk, hogy néztünk ki nélkülük. Amennyiben a szakmai véleményemre kíváncsi, szerintem, ha valaki traumát élt át, a legjobb, amit tehet, hogy megvizsgálja a traumáját. Hogy kíváncsi rá. Ahogy ön is mondta: szembenéz vele. Csak így tud felülkerekedni rajta.

– Jonah. – L. átható tekintettel figyelt. – Mit gondol, tud nekem segíteni ebben?

– Lila. – Mosolyogtam. – Igen, tudok.