Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Dallista

Bogár Erika

Jádeszív

Bogár Erika: Jádeszív

©Bogár Erika

Lektorálta: Nádasi Krisz

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/bogarerikairo/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156454188

mobi ISBN: 9786156454195

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„A jáde a szív és az álmok köve.”

1. fejezet

A doktornő fehér köpenye meglibbent, ahogy lendületesen a vizsgálóba lépett.

– Jó napot! Eliza Leoni vagyok – mondta gyorsan a páciensre pillantva, majd várakozva nézett a mentősre.

– Mark Aretas, 34 éves, rendőrnyomozó, egy emeletet zuhant, miután lövés érte a vállát. A kiérkezésünkkor eszméletén volt. A társa szerint az esés után sem ájult el… – sorolta az adatokat a férfi.

A fiúsan rövidre nyírt hajú, apró termetű, de sportos nő most már teljes figyelmével a félmeztelen beteg felé fordult. A férfi vékony testalkata és hosszúkás, szálkás izmai szívósságról árulkodtak. Rendőröknél szokatlan, hosszú haja laza hullámokban hullott a vállára; a világosbarna tincsek közé vegyülő szőke csíkokat a napfény fakíthatta ki. Eliza nem feltételezte, hogy festés eredménye. Az egyik aranyló tincs a mentősök által felhelyezett szorítókötésen kunkorodott. A beteg mosolygott, de a tekintetéből és arcizmai feszüléséből a doktornő tudta, hogy fájdalommal küzd. Önkéntelenül a kötés felé nyúlt, és lágyan félre söpörte a puha tincset.

– Leoni doktornő – szólalt meg a nyomozó. Eliza keze megállt a kötés felett. A hang meglepte, gyerekkorában hallott hasonlót: egy tündérekről szóló mesefilm narrátoráét. A varázslatosan mély, kissé rekedtes orgánum a múltban azt az érzést keltette benne, hogyha ez a hang létezik, akkor a mesevilág is, amelyről beszél.

– Lily a dolgozatához gyűjt anyagot, ilyenkor kikapcsolja a mobilját, a könyvtárban vagy egy múzeumban van. Ha hazamegy az üres lakásba, megrémül majd. A telefonom kiesett a zsebemből és széttörött. Megfizetném, ha kiküldene valakit – dőltek a szavak a nyomozóból, vélhetően a szervezetében felhalmozódott adrenalin hatására. Mindvégig a farmerja zsebeit tapogatta, remegő keze egy pillanatra még meztelen mellkasán is átsiklott, mintha a tárcáját keresné az ingzsebében is.

– Ez nem az én dolgom, uram. Én ellátom a sérüléseit, az adminisztrátor pedig rögzíti az adatait és értesíti a hozzátartozóit, ha a rendőrkollégái esetleg még nem tették meg.

A mentős meglepetten kapta fel a fejét a doktornő rideg, érzelemmentes hangjára.

A páciens beletörődve bólintott, és hirtelen előrebillent. Ha Eliza nem kap utána, lefordul a vizsgálóasztalról. A mentős is azonnal ugrott. Együttes erővel lefektették a már eszméletlen beteget.

Eliza a műszak végén Mark Aretas nyomozó kórterméhez sietett. A röntgenfelvételek alátámasztották, hogy a férfinak az egyébként is jól látható néhány kisebb zúzódáson kívül nem okozott komolyabb sérülést az esés. A golyó pedig, melyet eltávolított a vállából, nem ért csontot. Aretasnak ezúttal szerencséje volt. A nyilvántartásokból azonban kiderült, hogy már nem először került kórházba, és a nyilvántartott adatok aggodalommal töltötték el a doktornőt.

Benyitott a sötét szobába. A folyosóról beszűrődő fény az ágy szélén üldögélő férfira világított. Eliza felkattintotta a villanykapcsolót az ajtó mellett.

– Mit történt? – kérdezte az ágyhoz sietve. Csípőre tett kézzel állt meg a férfi előtt. – Feküdjön vissza! A vizsgálatok szerint a fejének most semmi baja, de még akkor sem kelhet fel.

– Lily nem ijedhet meg – mondta elképesztő hangján a nyomozó.

– Kérem, Aretas úr, nyugodjon meg – csitította Eliza, miközben érezte, hogy „doktornénisen” viselkedik. – A korábbi fejsérülése…

A beteg tekintetében leplezetlen harag villant.

– Semmi köze hozzá – morogta.

– Téved, a kezelőorvosa vagyok. Ismernem kell a kórelőzményeit, hogy segíthessek. A maga állapotában…

– Az én állapotomban?! – vágott vissza a férfi ingerülten. – Nem emlékszem a múltamra, de élek, a többi nem számít.

– Éppen azért, mert még mindig nem emlékszik, kell komolyan vennie a helyzetet, és megérteni, hogy egy újabb fejsérülés akár végzetes következményekkel is járhat – magyarázta Eliza. Vigyázott, hogy leplezze a beteg iránt érzett aggodalmát, mely őt magát is meglepte.

– Ön mondta, hogy a röntgen szerint rendben van a fejem, de…

– Most rendben van – helyeselt a doktornő –, de ez nem jelenti azt, hogy így is marad, különösen, ha nem vigyáz magára. Az eszméletvesztéssel, emlékezetkieséssel járó fejsérülések a kiszámíthatatlanságuk miatt veszélyesek. Tudom, hogy sokan nem bíznak a női sebészekben, de sajnos van elég tapasztalatom, bár kórházban eddig csak egy évet töltöttem, még rezidensként. Egyetemista korom óta, és azóta is, közel tíz éve jártam a menekülttáborokat. Itt nemrég kezdtem.

– …de Lily rosszul lehet az ijedtségtől – fejezte be Mark a doktornő monológja miatt félbeszakadt mondatot.

– A maga Lilyje asztmás, esetleg szívbeteg?

A férfi a fejét rázta. Hirtelen végigdőlt az ágyon.

– Mennem kell – motyogta félálomban.

Eliza sóhajtott, kezét Aretas karjára simította. Meztelen bőre meleg volt, és az izom keményen megfeszült a doktornő ujjai alatt.

– Ha megígéri, hogy néhány napig nyugton marad, felhívom Lilyt.

– Ne hívja, ne hívja – tiltakozott a férfi, s szédelegve megint felült.

– Az ég szerelmére, uram! – tört ki Eliza. A feszültség ellenére is érezte a helyzet komikumát, de igyekezett elrejteni a mosolyát. – Lejárt a műszakom, hazafelé menet beugrom a feleségéhez.

– Lily a húgom.

– Rendben, uram, elmegyek a húgához. Személyesen mondom el, mi történt.

– Vigyázzon minden szavára, kérem.

– Ígérem. Csak feküdjön le végre – mosolyodott el önkéntelenül Eliza.

– Köszönöm, köszönöm, doktornő – duruzsolt mesélő hangján Aretas, miközben végighevert az ágyon. – Az irattárcámban van egy kép Lilyről.

Eliza megkönnyebbülten sóhajtott, amikor a férfi szeme végre lecsukódott. Az utasítására korábban beadott injekciókeverék megtette a hatását. Bár Aretas nyomozó a röntgen után büszkén kijelentette, hogy neki sem altató, sem fájdalomcsillapító nem kell, a doktornő úgy döntött, jót tesz neki egy enyhe nyugtató. Közelebb hajolt, hogy meggyőződjön róla, makrancos betege tényleg álomba merült-e.

A nyomozó azonban még egyszer felnézett. Bal karját a vállsebe miatt rögzítették, így a jobb karjára támaszkodva, féloldalasan emelkedett fel. A döbbenettől lemerevedett Elizához hajolt, és megpuszilta az arcát.

– Köszönöm – mondta. Visszatette fejét a párnára, és mosolyogva lehunyta a szemét.

Eliza elfogódottan kiegyenesedett, de még hosszú percekig figyelt. Megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor már biztos volt, hogy Aretas végre valóban alszik.

♥

Eliza kis bogárhátúja mellett várakozott a kétszintes, többlakásos társasház előtt, melyet egy nemesi család több-százéves nyári rezidenciájából alakítottak át. Érkezésekor hiába csengetett a kaputelefonon. Egy ideig az indákkal szegélyezett fehér ablakkereteket és stukkókat figyelte, ám ahogy tudatosult benne, hogy a behúzott függönyök ellenére is látja az ablakok mögött tevékenykedőket, kukkolónak érezte magát, és inkább az út felé fordult.

Már a sokadik busz állt meg az utca túloldalán, de eddig a leszállók közül senki sem indult el a ház és Eliza felé. Ezúttal azonban egy magas, vékony nő tűnt elő a megállóból kiforduló járat mögül, az utcai lámpa és a megállót jelző tábla között.

Mielőtt kecsesen és légiesen az úttestre lépett volna, körülnézett.

Eliza nem nézte meg a képet Mark tárcájában, így csak remélte, hogy rá vár. Leomló, fekete haja a csípőjéig ért, selymesen fénylőn, fátyolszerűen hullott a melle elé, és lágyan meglibbent, ahogy könnyedén lépkedett. Az utcai lámpák fénye rajzolthoz hasonló, már-már túl szabályos arcot, finoman ívelt szájat, sötét, szép vonalú szemöldököt világított meg. Lehetett húsz, de akár harminc éves is. Különös tartással, méltósággal mozgott, világos, derékban szabott nyári ruhájában tündérszerű, finom jelenség volt.

– Segíthetek? – kérdezte, észrevéve, hogy figyelik.

– Lily Aretas? – kérdezte Eliza, és a lány kecses biccentése után gyorsan folytatta. – A bátyja miatt jöttem.

– Mark jól van? – Lily hangja megremegett, közben a válláról lógó fehér, horgolt virágokból összeállított tarisznyában keresgélt. – Elfelejtettem visszakapcsolni a telefonom, pedig Alex, a társa biztosan hívott.

– Menjünk be a házba – javasolta Eliza.

A lépcsőn mentek fel a második emeletre, miután Lily reszkető kézzel kinyitotta a kaput. A doktornő mögötte lépkedett, és a megfelelő szavakon gondolkodott. Nem került még ilyen helyzetbe, hogy árnyalni akarta volna a tényeket. A menekülttáborok lakói és a katasztrófa-sújtotta területekről kitelepítettek, akikkel munkája során rendszeresen találkozott, a halál és a veszteség árnyékában éltek. Számukra az őszinteség elegendő, sőt szükséges volt, nem szépíthette a rideg valóságot.

Mark kétségbeesett igyekezete ellenére Lily Aretas olyan nőnek tűnt Eliza számára, aki bátran szembenéz a problémákkal. Megbabonázó szépsége alapján azonban tökéletesen érthetőnek találta sebesült bátyja túlzott aggodalmát, és a szíve mélyén reménykedett, hogy nincs is szó másról.

A lakás előtt Lily már feltűnően gyorsan kapkodta a levegőt. Eliza verítékcseppeket látott a homlokán, amikor a kulcsát a zárba illesztette. Megbánta, hogy nem közölte vele rögtön, lent a ház előtt, mi történt. Mostanra a lány megnyugodhatott volna. Ehelyett bizonytalanságban tartotta, még inkább fokozva az idegességét.

Az előszobában Eliza lehajolt, hogy levegye fehér tornacipőjét. Lily megtorpant, kétségbeesett tekintettel fordult felé. A doktornő, egyik lábán még a cipővel, felegyenesedett.

– A testvérét meglőtték – bökte ki.

Lily ekkor már egész testében reszketett, kezét a melléhez szorította, és az aranyos mintázatú, élénk kék perzsaszőnyegre rogyott.

Eliza letérdelt mellé.

– A kék por – nyögte Lily a levegőt kapkodva, de tiszta tekintettel.

Eliza lekapta lábáról a cipőt, és felpattant mellőle. Az összes megpillantott villanykapcsolót felkattintva rohant egyik helyiségből a másikba a középkori várkastélyok bútoraival berendezett lakásban. Közben az előszobából hallotta Lily kapkodó, görcsös lélegzését.

Ha a lánynak a megszokott orvossága kell, vegye be, és csillapodik a roham, nyugtatta magát Eliza. Majd utána megbeszélik a további teendőket. Számtalanszor használta az őslakosok által kevert szereket a táborokban, és a legtöbbször segítettek. A helyi gyógyszerek jótékony hatása mellett legalább ennyire fontos volt, hogy ezzel megmutatta: tiszteli a hagyományokat, és elfogadja a tapasztalt öregek segítségét. Így könnyen elnyerte a helyiek bizalmát.

A konyhában, a hűtő tetején végre megpillantott egy fűszertartó állványt. A formás üvegcsék mindegyike élénk színű kristályokkal vagy porral volt tele. A kék port tartalmazót megragadva visszarohant Lilyhez.

A lány összeszorította a fogát és megfeszítette a testét. Erősen verejtékezett. A szája nem habzott, az arca ellenben ijesztően sápadt volt. Eliza kinyitotta az üveget. Átható, mentolhoz hasonló illat csapta meg az orrát.

Úgy gondolta, talán már a belégzés is segíthet, ezért egy ideig Lily orra alá tartotta az üveget. Amikor a görcs enyhült, az üvegben talált fakanálkával a lány szájába is szórt a porból.

Kis idő elteltével Lily megnyugodott. Eliza felsegítette, bekísérte az előtérből nyíló tágas nappali szobába. Leültette az egyik sötétvörös bársonnyal borított, kecskelábú karosszékbe, és bűnbánó mosollyal térdelt elé.

– Szégyellem, hogy a bátyja figyelmeztetése ellenére ennyire megijesztettem.

– Nem az ön hibája. A betegség nemzedékek óta öröklődik a családunkban, sajátos szívünk van – futott át egy halvány mosoly Lily sápadtan is szépséges arcán. – A gyógyszer is családi örökség, a legtöbbször segít. Mi van Markkal?

– Jól van. Ha ön pihent egy kicsit, reggel beviszem hozzá. Ne haragudjon! Még azt sem tudja, kicsoda ez a tolakodó nőszemély, aki halálra rémítette. A nevem Eliza Leoni, sebész vagyok. Én operáltam a testvérét. Kapott egy golyót vállába, és leesett az emeletről. Hihetetlen szerencsével apró zúzódásokkal megúszta az esést – viszonozta a lány újra felvillanó bágyadt mosolyát, és elgondolkozva vizsgálgatta az arcát, mely lassan visszanyerte a színét. – Bevallom, a maga egészsége sokkal jobban aggaszt, mint a bátyjáé. Ha megmutatja a leleteit, talán keríthetek egy specialistát. Nem lehet könnyű az élete. A tünetei megtévesztőek, idegrendszeri rendellenességre is utalhatnak, nem csak szívproblémára.

– Stresszhelyzetben gyakran kapok szívdobogást és elgyengülök. Ennyire komoly görcsrohamom még nem volt. Mark fontos nekem. Édesanyám esete végzetessé vált, amikor értesült róla, hogy apánk, aki rendőr volt, meghalt. Azt mondták, megszakadt a szíve – keresgélte a szavakat. Úgy tűnt, nem kíván megosztani minden részletet alig megismert beszélgetőpartnerével.

Eliza gépiesen a szája elé emelte a kezét.

– Be kell vallanom, elképesztő viselkedése miatt képtelenség komolyan venni a bátyját. Iszonyúan sajnálom.

Lily nevetése lassan visszatérő erejéről tanúskodott.

Hiába várta másnap kora reggel kórházi munkája, a két Aretas testvér rendkívüli módon felkeltette Eliza kíváncsiságát. A tündérszép lánytestvér ismeretlen betegsége megoldandó feladatként tűnt fel előtte, így rábeszélte, hogy mellette maradhasson éjszakára.

Míg a lány fürdött, Eliza teát főzött, és egy sötétbarna cseréptányérra egyszerű hidegtálat állított össze a hűtőben talált ételekből: főtt tojásból, sajtból, sonkából, szőlőből, almából.

A konyhában katonás rend és tisztaság uralkodott. A fűszertartók szépen feltöltve sorakoztak egy fémállványon a tűzhely felett, éppúgy, ahogy az élénk színű, leginkább dekorhomokra emlékeztető, ismeretlen orvosságok a hűtő tetején. Tiszta konyharuha lógott egy kovácsoltvas akasztón, a sütő mellett. Felette az ólomüveges faliszekrényben a bútorokhoz egyáltalán nem illő, különböző méretű, modern fém főzőedényeket fedezett fel. A csillogóan tiszta mosogató mellett a faragott csepegtető üres volt. A több rekeszre osztott fiókban a hétköznapi evőeszközök mellett míves ötvösmunkával díszített ezüstkanalakat és -villákat talált.

Amikor a tálalással elkészült, körülnézett a lakásban. Ideérkezésekor hiába száguldott be mindenhova, az orvosságra koncentrálva nem jegyzett meg semmit.

A konyha a nappaliból nyílt, ugyanúgy, ahogy a két háló, melyekhez közös fürdőszoba tartozott. A csobogó víz hangját követve a félig elhúzott tolóajtó mellett belesett az egyik apró szobába, ekkor látta meg az oldalfali ajtó alatt a fénycsíkot. A szemközti ablakon bekúszó utcai fények megvilágították a vörös selyemmel letakart kétszemélyes, kovácsoltvas ágyat. Lily ide terítette levetett ruháját és finom, csipkés fehérneműit, melyek kifejezetten szexisek és divatosak voltak.

Eliza visszalépett a nappaliba. A fürdőszoba túlsó oldalán, a másik, jelenleg behúzott tolóajtó mögött lehetett Mark szobája.

„Vajon Lily csukta be miattam?” – Eliza zavarba jött a gondolattól. Gyorsan elfordult, és körülnézett. Lenyűgözték a nappali régi bútorai: a robusztus pohárszék, a kecskelábú karosszékek, a kárpitozott dívány.

Az egyébként jól felszerelt, modern konyhában a sötétbarna étkezőasztal és a magas támlájú székek ugyanezt a leginkább középkorinak nevezhető, mesebeli stílust képviselték, már csak egy lovagi páncél hiányzott a sarokból. Eliza a hosszú hajú, szikár testű, mesés hangú férfira gondolt.

– Aretas lovag és Lily hercegnő – suttogta ábrándos mosollyal.

Az előbb még tisztán hallatszó vízcsobogás abbamaradt. Úgy száguldott vissza a nappaliból a konyhába, mint egy rosszcsont gyerek, aki a karácsonyi ajándéka után kutatott.

Már bögréket keresgélt a szekrényekben, amikor Lily bokáig érő, sötétszürke fürdőköpenyben megjelent mellette. Karján egy barackvirág színű köntöst hozott. Mosolyogva megállt az asztal mellett.

– Nem is ismer bennünket, doktornő, és így segít. Hálás vagyok!

– Eliza. Kérlek, szólíts Elizának – mosolygott vissza a lányra.

Lily bólintott, és átadta a köntöst.

– Alacsonyabb vagy nálam, ezért odaadom az enyémet, én belebújtam Markéba. – Szeretettel simogatta meg a fürdőköpeny feltűrt ujját. Elcsukló hangon kérdezte:

– Tényleg jól van?

Eliza határozottan bólintott.

– Igen, biztos vagyok benne. Rutinműtét volt. Már értesítettek volna, ha komplikáció lép fel. Régóta laktok együtt? – Eliza legszívesebben leharapta volna a nyelvét, de az agya hátsó zugában motoszkáló kérdés hirtelen előrefurakodott, és már elhangzott.

– Három éve. Mark a válása után költözött vissza.

Eliza szóra nyitotta a száját, de Lily zavartalanul tovább mesélt.

– Én hívtam. Úgy gondoltam, a sebesülése, a kórház, majd a válás után jobb lesz neki itt, mint egy új helyen egyedül. Néha már bánom, mert képtelenség mellette rendet tartani. Állandóan szétszórja a cuccait. Most már menj, és fürödj meg! Felakasztottam neked egy hálóinget az ajtóra. Köszönöm a vacsorát. Megvárlak vele.

2. fejezet

A tüskésre nyírt, szőke hajú férfi fejét és hátát a falnak támasztva, jóízűen aludt a nem kifejezetten méreteihez tervezett várótermi széken, még horkolt is.

– Ő Mark társa, Alex – súgta Lily, és gyengéd mosollyal figyelte az alvó férfit. – A világ legkedvesebb óriása.

– Nagy Sándor – mosolygott Eliza.

– Mark is így hívja időnként – csodálkozott rá Lily.

– Jó reggelt a hölgyeknek! – vigyorgott rájuk Mark. Mezítláb volt, de a farmerját felügyeskedte a kórházi ruha alá. Felkötött bal karját az oldalához szorította, jobb kezében papír kávéspoharat egyensúlyozott.

– Aretas úr! Mit keres itt kint? – kérdezte Eliza inkább cinkosan, mint szigorúan.

– Kávét hoztam a kollégának – felelte Mark, de a keze megremegett. – Hoppá, hoppá! Lehet, hogy hosszú volt a séta. Bocs, doki! – Megtántorodott, Eliza kezébe nyomta a poharat, és a székekkel szemben, a kórterem kitárt ajtaja mellett a falnak dőlt.

Lily segélykérő pillantást vetett a doktornőre. Mielőtt bármelyikük közelebb léphetett volna, az álmosan pislogó Alex a társához ugrott.

– Hoztam kávét – mosolygott rá Mark, majd a doktornőre pillantott, mielőtt Alex betámogatta a kórterembe. Lily és Eliza az ajtóig követték őket.

– Köszönöm, de ne várd el, hogy cserébe lekapjam rólad a nadrágot – intette Alex, miközben figyelte, ahogy végigdől az ágyon. Odavitte a látogatói széket, és leült. – Tudod, cimbora, megijesztettél. Hátrafordulok és látom, ahogy átbucskázol a korláton.

– Elkaptad a tagot? – kérdezte Mark reménykedve.

Alex elkeseredett arccal, a szemét törölgetve megrázta a fejét.

– Ha rögtön utánarohanok, talán lett volna esélyem, de nem hagyhattalak ott. Felismerted a fickót?

Mark vállat vont.

– Már többször lejátszottam magamban a történteket onnan, ahogy kiszálltunk a kocsiból. Az utcán jó párszor körülnéztem, de nem vettem észre, hogy bárki figyelne, pedig a közelben lehetett, mert alig értünk fel a lépcsőn, és már rám lőtt.

– Bent volt a házban.

– Alex, a főnök csak reggel mondta, hogy kérdezzük ki a nőt.

– Mark még veszélyben van? – hallatszott Lily feszült hangja.

– Jobb lenne, ha kimennétek – tanácsolta Alex.

Lily, mint aki már hozzászokott a nyomozók bizalmas ügyeihez, engedelmesen a kilincsért nyúlt.

Eliza azonban nem mozdult, így Lily is állva maradt. Néhány kínos pillanat után, miközben Alex végig a szemébe nézett, a doktornő zavartan így szólt:

– Hamarosan kezdődik a műszakom. Ha már vele marad, mégiscsak levehetné róla a nadrágot.

– Szólhatok? – Mark két ujját feltartva jelentkezett, mint egy iskolás. – Inkább egy nővérkét kérnék.

Lily megfogta a doktornő karját, és ahogy kifordult a szobából, magával húzta. Bocsánatkérő mosolyt vetett rá, majd a folyosóvégi ablak felé indult. Eliza behúzta maga után az ajtót, de nem nyomta le a kilincset. Kezében a még forró, csábító illatú kávéval leült a székre, ahonnan Alex nemrég felállt, és a keskeny rést figyelte. Motoszkálás és lépések zaja hallatszott bentről.

Reménykedett, hogy nem Mark kelt fel ismét, mert egyértelműen látszott rajta, hogy a séta a kávéért alaposan kimerítette. Ugrásra készen várakozott, hogy ha kell, segíthessen vagy visszaparancsolja az ágyba.

Alex hangja hallatszott, a szavai ritmusa és a lépések összhangot alkottak. Eliza úgy vélte, sétálással vezeti le a felgyülemlett feszültséget. Ő épp emiatt nyugodott meg: Mark ezek szerint végre az ágyban maradt.

Alex az ablak és az ajtó közötti részen sétálgatott fel-alá, az ágy végénél egy pillanatra mindig megállt.

– Az éjjel, miután megírtam a jelentést, bejöttem, és egy gyanús alakot láttam a folyosón.

– Kit láttál? – kérdezte Mark.

– Alig értem ide, amikor megszólalt a mobilom. Úgy aludtál, mint egy csecsemő, ezért visszaléptem a folyosóra, akkor vettem észre a figurát. Olyan volt, mint Tuck barát a Robin Hoodból, csak fehér csuhát viselt. Befordult erre a folyosóra. Amikor észrevett, körülnézett, mint aki eltévedt, és visszafordult.

– Talán tényleg pap volt. Jött, hogy meggyóntasson egy haldoklót és feladja az utolsó kenetet. Tuck barát is ezt tette, nem? De az is lehet, hogy egy beteg cimborát akart megtréfálni.

– És ha téged akart? Míg tanítottál, a középkori történelem volt a szakterületed, ugye?

– Nem hiszem, hogy Kirill professzoron kívül bárkiben mély nyomokat hagytam – sóhajtott Mark.

Alex nevetett.

– A helyedben én is behúztam volna a fickónak, aki elszédítette a feleségem.

– Rá is ment az állásom.

– Sosem kérdeztem, mert nem adtál rá alkalmat… Nem hiányzik a tanítás? – Alex megállt az ágy végénél, és a rácsos keretre fektette a karját. Kíváncsian, de visszafogott mosollyal figyelte Mark arcát.

– A diákok hiányoznak, de a többi nem nekem való – válaszolt Mark. Lehunyta a szemét és a vállához nyúlt.

– Fáj? – kérdezte Alex részvéttel.

Mark rápillantott, bólintott. Kezét letámasztva nehézkesen felült.

– Biztos, hogy nem egy szerzetes lőtt rám – jegyezte meg töprengve, és szaporán kapkodta a levegőt. Felkötött bal karját óvatosan a melléhez szorította, s újra becsukta a szemét.

– Feleslegesen sétálgattál, ugyanis a csinos doktorka magával vitte a kávémat. Kérjek fájdalomcsillapítót? – kérdezte némi aggodalommal a hangjában Alex.

Mark a fejét rázta. Kis idő múlva elgyötört tekintettel nézett a társára.

– Tuck baráton kívül hány csuhást láttál?

– Egyet sem – válaszolt Alex rövid töprengés után. – És te?

Mark összevont szemöldökkel maga elé meredt, de nem válaszolt.

Lily a folyosóvégi ablak párkányára támaszkodott, érdektelenül figyelte az utcán ide-oda cikázó autókat.

– A bátyádék folyton rendőrségi dolgokról beszélnek? – kérdezte a mögé lépő Eliza.

Lily arcán beletörődő mosoly jelent meg.

– Elméletben már fel is göngyölítették az ügyet.

– A testvérednek pihenésre van szüksége, kihívhatnád Alexet.

Lily sóhajtott.

– Bevihetném a kávét, az jó ürügy lenne.

– Késő, megittam – mosolygott Eliza, és bűntudatosan felemelte az üres poharat. – Mindjárt megyek a helyemre, ideküldök egy nővért fájdalomcsillapítóval.

– Köszönöm, Mark nevében is. Láttam, hogy baj van. Most már megvárom, amíg Alex bemegy az irodába. Ma csak tíztől van órám, busszal hamar odaérek. Markhoz délután jövök vissza, addig hadd pihenjen.

– Mit tanulsz?

– Most éppen középkori irodalmat, és tanársegéd vagyok Rodion professzor mellett.

– A szenvedélyed a középkor – jegyezte meg Eliza mosolyogva.

– Ahogy Marknak is. Ez egy örökletes mánia nálunk, anyám csak erről mesélt.

– A bátyád mégis rendőr lett.

Lily nevetett.

– Második nekifutásra. Ő középkori történelmet tanult, sőt már tanított is – vállat vont. – Most meg műkincsrablási ügyekkel foglalkozik, a szakértelme fontos a csoportnak.

– Talán épp ezért támadtak rá.

– A műkincsek világában hatalmas pénzek forognak – bólintott Lily. – Néhány mániákus gyűjtő semmitől sem riad vissza, hogy egy-egy áhított tárgyat megszerezzen. Ha a rendőrség lefoglal egy szállítmány csempészárut, lehet, hogy egész cégek buknak bele. Egy károsult is rálőhetett Markra, és olyan is, akinek az ügyén még csak most dolgoznak, de túl közel kerültek hozzá.

Eliza a fejét ingatta.

– Nem könnyű neked.

Lily rámosolygott.

– Mark mindig megússza. Te mondtad, hogy most is szerencséje volt. – A lány hirtelen elhallgatott, mereven előrebámult.

Az ablakból épp ráláttak a kórház mentőbejáratára. Eliza elől Lily félig takarta a kilátást, ám futólag még ő is észlelte az épületbe lépő alakot.

– Olyan, mint egy kolduló barát – suttogta a doktornő. Elhallgatott, ahogy eszébe jutott Alex és Mark imént kihallgatott beszélgetése. – Én csak nemrég jöttem haza külföldről. Alapítottak rendházat itt az elmúlt években?

– Rendházat? Nem emlékszem. Talán van a kórházban egy beteg szerzetes, és ahhoz jött.

– Alex az előbb mesélt Marknak egy papról. Lehet, hogy ő is ezt az embert látta.

– Ha Alex tud róla, és már Marknak is beszélt róla, akkor nem kell aggódnunk – nevetett fel Lily, bár nem túl őszintén.

♥

Eliza a stúdiólakásába lépve az ajtónak vetette a hátát, kiejtette kezéből a kézitáskáját, a járólapra csúszott, és fejét felhúzott térdére hajtva sírt. Mark esete és mindaz, ami az elmúlt órákban történt, egy rövid időre feledtette vele a korábban lezajlott vitát orvos vőlegényével és a folyamatos bizonytalanságot, hogy kórházi körülmények között is helytáll-e majd.

Az egyetemi évek óta menekülttáborról menekülttáborra járt; először csak nyaranta, önkéntesként, aztán orvosként. Szenvedélyesen küzdött a lehetetlen ellen, és végül itthon, a rendezett európai körülmények között szembesült a ténnyel, hogy van, amire nincs ráhatása. Felnézett, és alaposan megvizsgálta a fehérre festett falakat. Az egyiken egy kicsit tovább elidőzött a tekintete. Egy műkedvelő orvos barát ajándékfestménye függött ott. Elvileg egy megvadult lovat ábrázolt, de akárhogy nézte, most is csak sánta kutyának látta.

Idegenként szemlélte a bútorait, a szoba közepén álló, mahagóni színű bőrkanapét, szemben a hozzá tartozó két fotelt, és közöttük az ovális üvegasztalkát. Végigfuttatta tekintetét a krémszínű könyvespolc-rendszeren, a krémszínű szőnyegen, és az ugyanolyan sötétítőfüggönyön.

„Elegáns, határozottan, semmitmondóan elegáns” – állapította meg magában. Elfordította a fejét. A mahagóni keretes spanyolfal is krémszínben terült el előtte. Sőt mögötte a most éppen nem látható franciaágyat borító takarót is azért választotta egy katalógusból, mert illett a többi kiegészítőhöz.

Ott a fal mögött, a krémszínű ágytakarót félrehajítva, a hűs, fehér selyemágyneműn szeretkezett néhány éjszakával ezelőtt Hektorral, és szóba hozta az esküvőt, mire a férfi megsértődött. Eliza a vita hevében az asztalra dobta a jegygyűrűt, Hektor pedig, miután felöltözött, zsebre tette és távozott.

Eliza megtörölte a szemét, feltápászkodott a kőről. A fogasról lógó vállfára rakta a blézerét és a blúzát. A cipősszekrényre támaszkodva levette a tornacipőjét, és az ajtó előtt hagyva a többi ruhaneműjét, a fürdőszobába indult.

Alaposan meglocsolta habfürdővel, és teleengedte meleg vízzel a kádat. Megborzongott, amikor beleereszkedett és a víz a derekához ért. Az ajtóra szerelt akasztón függő krémszínű selyemköntösre siklott a tekintete, s elhúzta a száját.

Markra gondolt. Utoljára az esti műszakot felbolydító hármas karambol előtt látta. A nyomozó fáradt volt, de a fájdalmai ellenére sem fogadta el az altatót. Eliza gyanította, hogy a húgához hasonlóan ő is az alternatív gyógymódok híve, azért tiltakozik a kórházi gyógyszerek ellen.

Megnézte és átkötötte a sebét, amely szépen gyógyult. Közben tréfás szigorral győzködte, hogy vegye be az orvosságot. Aretas végül engedett a rábeszélésnek, és elfogadta a nővér által hozott tablettákat. A doktornő a biztonság kedvéért megvárta, hogy bevegye.

Eliza lejjebb csúszott a kádban. Lassan, bizseregve engedett fel benne a feszültség, a nyakig érő víz ellazította merev izmait. Hektorra gondolt, de újra Mark borostás arcát látta maga előtt.

Kapcsolata a doktorral két tehetséges ember összetartozásán alapult. A kölcsönös szakmai tisztelet mellett mindketten elfogadták, hogy a hivatásuk nem egyeztethető össze az átlagos magánélettel. Eddig úgy tűnt, ez mindkettőjüknek megfelelt, Elizában azonban hazatérése óta új érzések, vágyak keltek életre, és most nem tudta, hogyan tovább.

Fürdés után belebújt a köntösbe, kiballagott az előszobába. A kézitáskájából kikotorta a mobiltelefonját, rápillantott; nem jelzett nem fogadott hívást. Titokban azért reménykedett, hogy Hektor keresi majd. A szobában az üvegasztalra csúsztatta a készüléket, leült a bőrkanapéra. Ismét körülnézett a lakásban.

– Talán meg kellene kérnem Lily Aretast, rendezzük át közösen ezt a lyukat. Kedves lány, még barátnők is lehetnénk – motyogta félhangosan. Oldalra dőlve végighevert a kanapén, összekuporodott, így a köntös a lábát is eltakarta.

Félálomban még eszébe villant, hogy Mark Aretas puha, szürke frottírköpenyével kinyújtózva is betakarhatná magát a feje búbjától a kisujja hegyéig.

A harangszót utánzó ajtócsengő ébresztette. A mobiljára pillantott. Már kilenc is elmúlt. Kipihenten ébredt. Nem csoda, hisz’ olyan mélyen aludt, hogy még a telefon sem zavarta fel. Az ébresztést a szabadnapjain is csak ritkán kapcsolta ki; néha heverészett ugyan egy kicsit és olvasott, de korán kelő volt.

Energikusan nyitotta ki az ajtót, és döbbenten bámult a kint álló férfira.

Hektor hatalmas virágcsokor mögül mosolygott rá. Markáns arcát mintha szobrász faragta volna. Majd’ két méter magas volt. Kék ingén átsejlő izmait változatos sportágak kipróbálása során dolgozta ki.

– Beszélnünk kell – jelentette ki, és Elizát félretolva belépett a lakásba.

– Mit akarsz?

– Hülye voltam. – Átadta a virágot, és megforgatta szép, hosszú sebészkezét. A kisujján csillogott Eliza elhajított gyűrűje. Lehúzta, és a menyasszonya felé nyújtotta.

– Ez nem így működik, Hektor – jegyezte meg Eliza, és kelletlenül átvette a gyűrűt.

– Ne az előszobában beszéljük meg. Tedd vízbe a virágot. Üljünk le, és egy pohár ital mellett gondoljuk át, hogyan hozhatjuk rendbe a dolgunkat.

Bevonult a nappaliba, leült a kanapéra, hátradőlt, otthonosan kinyújtóztatta hosszú lábait. Eliza letette az asztalra a gyűrűt, és a távolabbi fotelba kuporodott, lábfejét figyelemre méltó precizitással bugyolálta be a köntösbe, majd a férfi szemébe nézve megszólalt:

– A diplomaosztóm után odaadtad ezt a gyűrűt. Azóta, ha itthon vagyok, minden hivatalos rendezvényen együtt jelenünk meg, és utána együtt bújunk ágyba. Én ennél már többre vágyom, Hektor.

– Nekem úgy tűnt, a laza kapcsolat neked ugyanolyan jó, mint nekem. Nem én hagyom el a várost félévekre, hogy a ki tudja, hányadik világ szerencsétlenjein segítsek.

– Én akkor sem csaltalak meg. A földrengés utáni újjáépítésnél a magányra hivatkoztál.

– Egyszer fordult elő, és igen, magányos voltam, mert a csodálatos menyasszonyom épp valahol Afrikában mentette meg a világot. És úgy emlékszem, az utolsó veszekedésünk után, az akkori elutazásod előtt egyeztünk meg így. Arról nem tehetek, hogy nem kellettél egyetlen bennszülött hercegnek sem. Nem értelek! Az egyik legismertebb női sebész vagy, már majdnem frontszolgálati tapasztalattal. Mindenki tudja, hogy jegyesek vagyunk; néhány éven belül az egyik leghíresebb orvosházaspár lehetünk, ha hozzám jössz.

– Pontosan melyik évben?

– Beszéljük meg!

– Elmúltam harminc, orvos vagyok, de nő is. Gyereket szeretnék.

– Feladnád a karrieredet?

– Úgy gondolom, összeegyeztethető a kettő, ha segítesz.

A férfi döbbenten nézett rá.

– Szoptassak, ha újra elutazol?

– Ezt viccnek szántad? – kérdezett vissza Eliza fojtott dühvel.

Hektor felnevetett, letérdelt, és amikor a nő a szőnyegre tette a lábát, átölelte a derekát.

– Ha igazán akarod, már most nekiállhatunk. Hozzunk össze egy kölyköt! Az esküvőt majd megbeszéljük utána. Ha elvennélek, végleg itthon maradnál?

Eliza gyanakodva vizsgálgatta Hektor arcát. Nem találta rajta a cinizmus jeleit, a pillantása kedves volt, kicsit tanácstalan.

– Komolyan gondolod? – kérdezte bizonytalanul a doktornő. Az ajánlat felkészületlenül érte. Maga sem tudta, képes lenne-e egyhelyben maradni hosszabb ideig. Vajon bírná a veszély felpörgető mámora nélkül? Kielégítené a becsvágyát a mindennapi rutin a jól felszerelt Megyei Kórházban, ahol minden eszköz rendelkezésre áll?

Hektor sután vállat vont.

Eliza már érezte a férfi fizikai közelségének hatását, pedig szüksége volt a józanságára, hogy mindent végérvényesen tisztázzanak. Ám a teste fellázadt ellene; kéjesen megborzongott, amikor Hektor megcsókolta a nyakát. Az együtt töltött éjszakák emlékei megrohanták, és egy időre elhomályosították az álomképet, melyben a lehetetlent is legyőző orvosnőként látta magát, a gyerekei körében.

Hektor tudta, Eliza megtartásához a nő érzékeinek legmélyére kell hatolnia: oda, ahová a távoli tájak vésték bele hívó szavukat, melyet a hozzá hasonló elhivatott, már-már megszállott emberek nem utasíthatnak vissza. Elhatározta, mindent megtesz, hogy emlékezetessé tegye a délelőttöt a menyasszonya számára, elnyerje a bocsánatát és megértesse vele, ugyanúgy vágyik a közös családra, mint ő. Az ágyban kezdte és elérte, hogy Eliza reszketve, pihegve nézett utána a takaró alól, amikor zuhanyozni indult.

Együttlétük után azonnal visszaalakult precíz és alapos doktorrá, és gyorsan rendbe szedte magát. Ha éjszakára is maradt, Elizát nem is érintve, kényelmesen elhelyezkedett az ágyon, és hamarosan mély álomba merült, hogy felkészüljön az előtte álló feladatokra. A keményen dolgozó, elhivatott szülők késői gyermeke, az ügyvédnő és a nyugalmazott főorvos fia nem tartotta fontosnak, hogy céltalan gyengédséggel átölelje a nőt, aki odaadta magát neki. Minden az ölébe hullott, soha semmit nem kellett kérnie, és amit megkapott, a legnagyobb természetességgel használta, amíg szüksége volt rá.

Nyirkos hajjal, dereka köré tekert törülközőben tért vissza, leült az ágy szélére, és megsimogatta a nő vállát.

– Hírt hoztam neked a kórházból, de megfeledkeztem róla, amint megláttalak – kacsintott. – Éjjel az egyik beteged füstmérgezést kapott. Stabilizáltuk, folyamatosan oxigént adunk neki.

– Kicsoda?

– A meglőtt rendőr, Aretas.

Eliza felült.

– Mi történt?

– Senki nem tudja, fuldoklott. Szerencse, hogy egy szerzetes észrevette, és riasztotta a személyzetet.

– Egy szerzetes? Láttad te is?

– Aha. Egy igazi csuhás volt, mint a filmekben. A csuklya takarta, így nem is tudom, hogy nézett ki az arca.

– Beszéltetek vele?

– Nem. Amíg a beteggel foglalkoztunk, eltűnt. Csoda, hogy nem fulladt meg a szerencsétlen. Ilyet még nem láttam. Nem voltak lángok, nem volt füst, viszont a tünetek és a laboreredmények egyértelműen füstmérgezésre utalnak. Körülötte minden épen maradt, de volt rajta egy fura nyakék, ami átforrósodott, és megégette a nyakát. Tűzvizsgálót hívtunk, mert attól féltünk, füst szivárog az épület csőrendszerében. Félelmetes volt!

Eliza kezét a szájára szorítva hallgatott.

– Hogy van? – nyögte ki nagy nehezen. Hektor csodálkozva nézte.

– Óriási szerencséje volt, maradandó sérülések nélkül megúszta. Nem károsodott sem a gégéje, sem a légcsöve.

Eliza megkönnyebbülten sóhajtott.

Hektor töprengő arccal figyelte.

– Ilyen fontos neked?

– Találkoztam a húgával. A szüleik már meghaltak, Lilynek csak ő van. Képzeld el, ha a bátyját is elveszíti…

Hektor bólintott, és sürgető hangon megkérdezte:

– Megfürdesz?

3. fejezet

Süteményt reggeliztek egy kávézóban. Benéztek néhány divatszalonba, hogy öltöny keressenek „a doktor úrnak” egy közelgő konferenciára. Eliza néhány évvel ezelőtt a kórházon kívül épp egy hasonló kávézóban szólította először így a férfit, amikor a szuper-miniszoknyás felszolgáló gátlástalanul flörtölni kezdett Hektorral. Miközben a lány burkoltan erotikus jelzőkkel ajánlgatta a kávékülönlegességeket, Eliza egy fertőzés miatti kézamputáció részleteit ecsetelte. A részletes és kellően véres beszámoló hatására – vagy a rá váró vendégek miatt – a lány végül magukra hagyta őket. Hektor pedig nevetve intette csendre Elizát, akit addigra már magával ragadott saját beszámolója. A „doktor úr” azóta összetartozásuk titkos jelszava lett.

A sikeres bevásárlás után Hektor egyik befolyásos betegének éttermében ebédeltek. Az ízletes és ajándékáron kapott ebéd után Hektor a saját lakásába vitte Elizát, ahol ismét az ágyban kötöttek ki. A férfi most már jóval követelőzőbb volt. Úgy tűnt, befejezettnek tekinti a mosolyszünetet, és a vezeklési kötelezettségen is gyorsan túljutott.

Eliza ezúttal elsőként zuhanyozott. Már öltözködött, amikor Hektor taxit hívott.

A doktornő hazavitette magát, hogy aztán a bogárhátúval menjen a kórházba. Ahogy a víg kedélyű, udvarias és kedvesen beszélgető sofőr kifordult járgányával a ház előtt a járdaszegély mellől, eszébe jutott, hogy rögtön a kórházba is mehetett volna vele, aztán névjegy kártyát kérve reggel visszahívja, hogy hozza az otthonába. Az ötlet már későn érkezett, és Eliza akkor haragudott magára igazán, amikor vészesen közel került hozzá, hogy elkéssen.