Renáta W. Müller

7  év után

Árnyak a múltból

1. kötet

Minden jog fenntartva!

© Renáta Werthmüller

ISBN: 978-615-00-8523-4

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll.

A könyv engedély nélküli másolását,

jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Tartalom

Árnyak a múltból

Első

Második

Harmadik

Negyedik

Ötödik

Hatodik

Hetedik

Árnyak a múltból

Első

A Ravensdale Publications elnöke vállával hanyagul támasztotta a falat, és pókerarccal bámulta a tömeget. Az este folyamán már vagy századszor nézett sóhajtva az órájára, és unottan állapította meg, hogy az idő ólomlábakon jár. A jótékonysági gálákon való részvétel szerves része volt a sikeres vállalkozók üzleti életének, de mivel Haydent a hideg rázta az ilyen és ehhez hasonló társadalmi pofavizitektől, a legtöbb alkalommal egy munkatársát küldte maga helyett a cég képviseletében. Míg kényszeredett mosolyt eresztett meg egy ismerős felé, képzeletben a falba verte a fejét, amiért ez alkalommal kivételt tett, és maga is megjelent az eseményen.

Flegmán görnyedt tartása nem rejtette el Hayden atlétikus magasságát, de a nők felől érkező elismerő pillantások tökéletesen érzéketlenül hagyták a fiatal üzletembert. Markánsan férfias vonásai, egyenes orra, szögletes álla és telten ívelt ajkai alapján vonzó férfi benyomását keltette. Ám precízen borotvált arcán, hűvös, távolságtartó tekintetében volt valami zavaróan elutasító, mely megingatta az első pillantás keltette pozitív benyomást. Alig töltötte be a harmincat, tartását mégis fáradt közöny uralta. Aranybarna szemei az érdeklődés legkisebb jele nélkül, tompán siklottak végig az embereken. Sötétbarna hajába a természet játékának köszönhetően néhány világosabb tincs, és az utóbbi időben pár ősz hajszál is keveredett. Hayden Ravensdale nem volt az a típusú férfi, aki feleslegesen sok időt töltött volna a tükör előtt. Mint általában az élet legtöbb területén, a megjelenéssel kapcsolatban is a praktikusságot tartotta szem előtt. Frizurája a nyakánál szigorú rövidre volt nyírva, a fejtetőn hosszabbra hagyott tincsek viszont az este előrehaladtával önállósítani kezdték magukat, és mostanra lazán a homlokába lógtak. Hayden bőre világos volt, de vonásaiban a brit hűvösség vonzó módon keveredett az érzéki mediterrán elemekkel. Édesanyja, Victoria Alvarado gyönyörű, katalán nő volt, aki Angliában nőtt fel. Habitusát tekintve viszont sokat megtartott spanyol arisztokrata családja tradícióiból. Az Alvarado, ősi nemesi família volt Katalóniában, akik a múlt században dohánytermesztéssel alapozták meg vagyonukat. Bár mára földbirtokaik nagy részét elveszítették, azért még mindig jelentős üzleti érdekeltségekkel rendelkeztek Európa szerte.

Hayden összerezzent, és zavartan pillantott körbe, amikor felharsant a taps körülötte. A neves soul énekesnő testhez tapadó, flitteres estélyijében elhagyta a színpadot, és eltűnt a függöny mögött. Ismét fény gyúlt a kastélyépület impozáns báltermében, amikor John Blake, az International Help In Need Alapítvány elnöke fellépett a pódiumra és beszélni kezdett.

– Tisztelt Hölgyeim és Uraim, nagyra becsült vendégeink! Megtiszteltetés számomra, hogy magam és munkatársaim nevében, ez évben is körünkben üdvözölhetem Önöket. Idén már huszonegyedik éve annak, hogy alapítványunk ebben a formában köti egybe éves beszámolóját egy nagyszabású jótékonysági gálával… – szónokolt az idős férfi érdes hangon. Hayden fájdalmasan felsóhajtott, tekintete Christiant kereste az emberek között. Meg volt róla győződve, hogy barátja megint a szelet csapja valamelyik aktuális promi nőcskének, vagy a Victoria’s Secret modelleket cserkészi be éppen, akiket már a megérkezésükkor kiszúrt.

Az alapítvány évadzáró gáláját minden szempontból a nagyvonalúság jellemezte. Nem volt hiány prominens vendégekben, számos, televízióból, moziból ismert sztár is megtisztelte jelenlétével az alkalmat. A nők teljes báli pompájukban ragyogtak. Aki csak egy kicsit is jártas volt a divat világában, felismerhette rajtuk a leghíresebb divattervezők darabjait.

– Kemény év áll mögöttünk. Nehéz, akadályokkal és kihívásokkal teli év, de hála az Önök nagylelkű támogatásának… – folytatta Blake, de hangja csak távoli morajlásként hatott el Hayden fülébe. Nem voltak rá hatással, sem a nepáli áradás okozta katasztrófa helyreállítási munkálatai, sem pedig a Közel-Keleti fiatal lányok között végzett felvilágosító munka eredményei. Ő már a megválaszolásra váró e-mailjein gondolkodott, a másnapi tennivalóit tervezgette, és azon agyalt, miképp hagyhatja el rendezvényt feltűnés nélkül minél hamarabb.

Tizenegy felé járt, mire az est hivatalos része befejeződött, és a program zenével és tánccal folytatódott. A zenekar hangosabban kezdett játszani, a terem közepén szabadon hagyott hely alkalmi táncparketté alakult át. Hayden mozdulatlanul állt, lábát keresztbe tette, félig üres poharát két ujja között egyensúlyozta, és a tömeget fürkészte. Csábos szempárok villantak felé, kihívó mosolyok invitálták némán magukhoz, de Hayden immunisnak tűnt a csábításra. Egy tucat nőt számolt össze az este folyamán, akit simán haza vihetne magával, ha kedve volna hozzá, de nem volt. Kezdett felmenni benne a pumpa, amiért Christian csak úgy, egyetlen szó nélkül lelépett. Arra jutott, hogy szarik az egészre, elhúzza a csíkot, és majd hétfőn rúgja seggbe a haverját az irodában.

Az orra alatt káromkodva épp indulni készült, amikor végre meglátta üzlettársát, Christian Mitchellt, amint az épp átvág a tömegen két teli pohárral a kezében. Mikor odaért hozzá, arcán tettetett szenvedéssel nyújtotta át az egyik pezsgős poharat barátjának.

– Ha cseppnyi fogalmad volna arról, mit küzdöttem, mire ezt a két italt megszereztem, legalább egy kis hálás mosoly kiülne a fancsali képedre.

– Fogd be, Mitchell! Arról volt szó, hogy melózni jövünk.

A férfi értetlenkedve bámult rá és széttárta a kezét.

– Attól még miért ne érezhetnénk jól magunkat? Ez egy parti, ha nem tűnt volna fel. Vegyülni jöttünk, ismeretségeket ápolni, és újakat kötni – kacsintott rá kétértelműen.

– Vincentékkel beszéltél?

– Ja – bólintott Christian érdektelenül, és kortyolt egyet az italából. – És ha meghallod, hogy mit intéztem kettőnknek ma éjszakára, még a lábam nyomát is megcsókolod.

Hayden követte a másik tekintetét, és egyből levette, hogy mire céloz.

– A svéd tyúkokra gondolsz a bárpultnál? – kérdezte felvont szemöldökkel, állával a modell kinézetű platinaszőke nők felé bökött.

Christian felröhögve kapta felé a tekintetét.

– Azért némiképp megnyugtat, hogy ez a kis részlet nem kerülte el a figyelmedet. Már kezdtem aggódni, hogy gondok vannak nálad derék alatt.

– A saját farkad miatt aggódj, az enyémmel nincs semmi gond – intette le Hayden unottan, és sóhajtva az órájára pillantott. – Részemről passzolok. Egyébként is van még egy csomó dolog, amit el kell intéznem hétfőig. Pofavizit letudva, így nem látom semmi akadályát annak, hogy elhúzzunk a bánatba. A tököm tele van az egésszel, hívok egy taxit, és mehetünk.

Christian izgatottan vágott a szavába.

– Most szórakozol velem, baszki? Végre túl vagyunk a zsibbasztó részen, most kezdődik csak a java. Érzem, hogy ma itt még lesz valami – dörzsölte össze a tenyerét, és a svéd szőkeségek felé tekintgetett. – A nagymellűt Ceciliának hívják, de őt én viszem. Neked a copfosat szántam, de ha ragaszkodsz hozzá, engem meg lehet győzni. Benne vagyok a cserében – mondta a férfi előzékenyen, miközben pezsgős poharát a magasba emelve, lelkesen tósztot intett a bárpult felé.

Hayden túl jól ismerte már Christiant ahhoz, hogy komolyan reagáljon az előbbi megjegyzésre. Csupán szórakozottan megrázta a fejét, és közömbös hangon közölte:

– Még meg akarok válaszolni pár sürgős e-mailt, mielőtt beáll a hétvégi zsibbadás.

Christian figyelmét szemmel láthatóan sokkal jobban lekötötte a két modell meg a saját tervei az éjszakára vonatkozóan, de Hayden nem haragudott rá. Talán még irigyelte is a lazaságáért, azért a fajta lezser mentalitásért, amivel Chris a viszonyaihoz és az egész élethez hozzáállt. A gondtalanságért, aminek ő már nagyon régen nem volt a birtokában. Akadtak ugyan futó kalandjai, de semmi olyan, ami említésre méltó lett volna. Senki, akitől másnap reggel ne akart volna vészes gyorsasággal megszabadulni. A legutóbbi afférja azzal a dögös fekete hajúval, akit egy bárban szedett fel, már két hónappal azelőtt esett meg. Egyéjszakás kaland volt, gyors és egyszerű flört, pont úgy, ahogy az Haydennek megfelelt. Bár a szexuális frusztráció kínozta időnként, most, ahogy a két szőke modellre nézett, a legkisebb izgalom sem kerítette hatalmába. Aggódnia kéne emiatt? Talán Christiannek igaza van, és tényleg nem stimmel nála valami – morfondírozott magában. Igazság szerint semmi sem volt rendben vele, de ez nem olyan téma volt, amiről bárkivel szívesen csevegett volna. Még gondolni sem akart rá.

Amíg Christian kanos karattyolását hallgatta, az jutott eszébe, hogy a barátság kifejezés a szó valós értelmét tekintve nem igazán fedi le kettejük kapcsolatát. Személyes ügyekben nem voltak kölcsönösen bizalmasok egymáshoz. Christian meglehetős szabadsággal beszélt mozgalmas szerelmi életéről, de mivel Hayden alig osztott meg bárkivel is a magánéletére vonatkozó információt, így a kapcsolat ezen része egyoldalúan alakult. Chris Mitchell közvetlen munkatársa, a jobb keze volt a cég ügyeinek intézésében, és az évek folyamán szinte nélkülözhetetlen segítőtársává vált. Üzleti ügyekben kiváló, kőkemény szakember hírében állt, és rátermettségét nem egyszer bizonyította. A munkából kifolyólag sok időt töltöttek együtt, ami aztán automatikusan egyfajta barátsághoz hasonló viszonnyá alakult kettejük között. A kapcsolat azonban mégis inkább munkatársi, mint bizalmas baráti volt. Christian gyenge oldala a női nem volt, helyesebben az, hogy hadilábon állt a monogámiával. Hayden elnézte kisebb-nagyobb botlásait, tekintettel arra, hogy ezek nem voltak kihatással a cégen belül nyújtott teljesítményére. Bár túlkapásai néha idegesítették, nem avatkozott a másik magánéletébe. Hayden szemében Chris teljesítménye a cégnél és az üzletben való lojalitása volt, ami számított.

– Ezt akkor értsem úgy, hogy nem vagy vevő az ajánlatomra? Magamra hagysz a két kicsikével? – kérdezte a férfi, de Hayden csak egy irritált szemforgatással válaszolt. – Most komolyan, lazíts már, tesó! – folytatta Chris, a barátja unott arcát látva, és egy időre hátat fordított a forgatagnak, hogy teljes figyelmét Haydennek szentelje. – Engedd el magad! Ez itt most nem a cég, és nem is üzleti út. A fenébe is, öreg, hétvége van – kezét barátian Hayden vállán nyugtatta. – Keményen toltuk a melót, megérdemeljük a szórakozást. Nézz körül! – intett a kezével félkörívben. – Ereszd ki a gőzt! Élj!

– Élek – jegyezte meg Hayden szárazon.

– Nem az üzleti életről beszélek. Vigyél haza egyet, a csajok közül – bökött a bár felé –, és garantáltan jobban fogod érezni magad.

Hayden válaszra nyitotta a száját, aztán szemmel láthatóan meggondolta magát. Ezt a módszert már kipróbálta nem is egyszer. Nem lett jobban tőle.

– Minden oké – mondta, s ezzel vállon veregette barátját. – Ne parázz miattam, minden király, csak fáradt vagyok. De te érezd jól magad! Hétfőn majd kereslek, amint lezajlott az első megbeszélésem az amcsikkal. Hívok egy taxit és már léptem is.

Christian hitetlenkedve csóválta a fejét, amikor kezet fogtak. Nem fért a fejébe, mi okozhatja, hogy Hayden mindig ennyire magának való, és képtelen élvezni az életet, nem tud ellazulni egy éjszakára sem. Képtelen maga mögött hagyni a múlt árnyait – gondolta, szánalommal vegyes értetlenkedéssel.

Christian már azelőtt ismerte Haydent, hogy az felvette volna a Ravensdale Publications igazgatói posztját. Hayden sikeres üzletember volt, és mióta átvette apjától a céget, az addig is jól menő vállalat kezdett igazán kiteljesedni. Az új kor vívmányait – melyektől az öreg ódzkodott – a fiatal vállalkozó bátran kamatoztatta cége javára, és a modernizálásba való jelentős anyagi befektetések kezdték meghozni eredményüket. Hayden remek média szakember volt a maga területén, és a szakmai elismerés nem is váratott sokat magára. Elnyerte az Év Vállalkozója címet, az üzlet virágzott, a bevételek sosem voltak magasabbak. Azt persze Christian is tudta, hogy az üzleti siker nem a semmiből táplálkozott. A számlálatlan túlóra, az átdolgozott hétvégék, amiket Hayden az irodában töltött, a rengeteg befektetett energia, a kutatások és a sok utazás kezdett végre kamatozni. Drága árat fizetett érte, de a megfeszített munkát siker és üzleti hírnév koronázta. Ha a cégről, üzletről volt szó, Hayden Ravensdale körül pezsgett a levegő. Élmény volt vele együtt részt venni a tárgyalásokon, figyelni, mennyire elemében van egy-egy új ötlet megvalósításakor. Ez volt az ő közege, amiben élt és lángolt, minden energiáját és érdeklődését a Ravensdale Publications ügyeibe fektette. Amint azonban bezárult mögötte az iroda ajtaja, és teret kaphatott volna a magánélet, teljesen megváltozott. Egy zombi automatizmusával tett eleget a privát életben rá váró tennivalóknak. Az üzleti életben betöltött pozíciója megkívánta, hogy rendszeresen részt vegyen különféle társadalmi összejöveteleken, és ő eleget is tett ezeknek. Néha még szórakozni is elcsábította azon kevés barátok egyike, akikkel kapcsolatot tartott, mindezt azonban igazi érdeklődés nélkül tette. Christian tudott Hayden alkalmi liezonjairól, és azzal is tisztában volt, hogy a férfi egyetlen nőt sem enged közel magához érzelmileg. Kapcsolatait szándékosan a felületesség szintjén kezelte, amit Chris furcsának talált. Hayden az udvariassági formák ellen sosem vétett, nőkkel szemben kifejezetten gáláns volt, de igazi lelkesedést a munkán kívül sosem tapasztalt nála. Többször megpróbálták összehozni a sajátjához hasonló, arisztokrata házból való és kevésbé jó hírű nőkkel is, de tartós kapcsolat sosem alakult ki ezekből a kalandokból. Christian azt gyanította, hogy Hayden gyanakvó a hozzá közeledő nők őszinteségét illetően. Az ő társadalmi pozíciójában valóban nem lehetett bizonyos benne, hogy az érdeklődés saját személyes varázsának, vagy inkább az általa képviselt társadalmi rangnak és anyagi jólétnek szólt-e. Christian másként működött. Mindaddig, míg a szex stimmelt, ő elégedett volt egy kapcsolatban. Úgy gondolta viszont, hogy főnöke a rideg külső alatt az a fajta bonyolult férfi, akinél mindennek harmonizálnia kell, mielőtt összejön valakivel. Néhány konkrétummal tisztában volt Hayden múltjával kapcsolatban, és voltak sejtései, melyek itt-ott felszedett pletykákból táplálkoztak. De amint mélyebbre próbált ásni, a miértekre választ kapni, az elutasítás kemény falába ütközött. Egykori sérelmekről – ha voltak ilyenek – Hayden nem volt hajlandó beszélni még vele sem. A múltját sötét köd takarta. Senki nem tudta biztosan, hogy vajon mindig ilyen volt, vagy történt korábban valami, aminek a hatására személyisége mogorvává vált már egész fiatalon.

Christian tudta, hogy unszolással úgysem érne el sokat, ezért úgy döntött, mossa kezeit, és átadja Haydent az önsajnálatnak. Búcsúzóul kezet fogtak, ő pedig határozottan megindul a bár felé.

Hayden még egy ideig szemmel kísérte barátját, amint az a táncoló párok között elszántan a bárpult felé törekedett. Egy ismerős arcot meglátva üdvözlést intett poharával, közben azt fontolgatta, melyik kijáraton távozhat a legkisebb feltűnést keltve. Eligazította magán a zakóját, és azt számítgatta, mikorra ér vissza a City of Londonba erről az isten háta mögötti helyről. Szórakozott tekintete utoljára siklott át a tömegen, amikor valami teljesen váratlan dolog történt. Először azt hitte, nem jól lát, sőt, egészen biztos volt benne, hogy téved, mert amit látni vélt, az nem lehetett a valóság. Érzéki csalódásnak, az éhgyomorra elfogyasztott pár ital hatásának hitte, hisz nem ez volt az első alkalom, hogy ez a jelenés megkísértette. Becsukta a szemét, mélyet lélegzett. Biztosra vette, hogy az alak – mint eddig oly sokszor – eltűnik, és minden megy tovább a maga megszokott útján. Kinyitotta a szemét, várakozásával ellentétben azonban a jelenség makacsul, szinte még tisztábban és felismerhetőbben tűnt fel előtte. Villámütés szerű fájdalom járta át a testét, a gyengeség hullámokban tört rá olyan elemi erővel, hogy hátával neki kellett támaszkodnia a falnak. Kezével izzadó homlokát törölte, a látása elhomályosodott. Füle zúgott, és verejték csorgott le a halántékán. – Mi a kurva élet ez? Megőrültem? – mormolta maga elé, összeszorított ajkai között préselve ki a szavakat. Ez csak egy tévedés lehet, valaki, aki hasonlít rá – zakatoltak a gondolatok az agyában. Kényszerítette magát, hogy megint odanézzen, de amint meglátta az alakot, minden kétsége szertefoszlott. Szédülés vett erőt rajta, úgy érezte hányingere van, és muszáj elhagynia a helyiséget. Minél hamarabb ki akart jutni a friss levegőre.

A férfi, aki az imént még oly magabiztosnak tűnt, megtörten, kezével a falat támasztva támolygott ki a bálteremből a hatalmas teraszra.

A teraszt terebélyes pálmák és délszaki növények díszítették. Egymástól kellő távolságban pamlagok és párnás szófák voltak elhelyezve. Itt-ott kisebb büféasztalkák álltak, rajtuk színes frissítőkkel, melyek szintén a vendégek kényelmét szolgálták. Hayden odament az első asztalhoz, és gyors egymásutánban két pohárral is magába döntött a kék színű folyadékból, akármi volt is az. Holdkórosként eltámolygott egészen a terasz végéig, és a kőkorlátba kapaszkodva várta, hogy az alkohollöket helyre rázza kábultságából. Mélyeket lélegzett a kellemesen langyos, tiszta éjszakai levegőből, és hátával a falnak támaszkodott. Kezét a fejére szorította, kétségbeesetten küzdött a mélyről előtörő, régről oly jól ismert fájdalom ellen.

A teraszon tartózkodó vendégek gyanakvóan figyelték a furcsán viselkedő férfit, de jobbnak látták nem beleavatkozni más dolgába. A külvilág zaja csupán távoli morajlásként jutott el Haydenhez, mert a saját fejében dübörgő káosz elnyomott minden mást. Évek óta azt igyekezett elhitetni magával, hogy túl van rajta, és az egykori csalódást sikerült tudatának legmélyére száműznie. Olyan mélyre, ahonnan az már nem tud fájdalmat okozni neki. Hinni akarta, hogy nincs többé hatással rá a régi történet, maga mögött hagyta és tovább lépett. Annál jobban sokkolta a tény, hogy egyetlen másodperc, egy pillantás elég volt ahhoz, hogy vulkánként törjenek elő a marcangoló emlékek. Ki volt az az idióta, aki azt mondta, hogy az idő begyógyít minden sebet? – gondolta keserűen. Amiről azt hitte, hogy a feledés jótékony homályában lassan köddé vált, mindvégig ott forrongott tudatának felszíne alatt, kitörésre várva. Elég volt egyetlen szikra, hogy pusztító tűzbe gyújtsa bensőjét.

Bár homloka még mindig égett a láztól és a tagjai remegtek, erőt vett magán. Megmarkolta a korlátot, kihúzta magát, és félhangosan mormolta:

– Szembe kell néznem vele, nem fogom kikerülni, akármi lesz is. Látnia kell, hogy túléltem, nem tett teljesen tönkre.

Az utolsó mondat egy fanyar mosoly kíséretében hagyta el a száját, aztán felszegte az állát, és elindult vissza a nyüzsgő bálterembe.

Amint belépett, mellbe vágta a bent uralkodó fullasztó hőség. A terem közepén a táncoló párok szemmel láthatóan jól szórakoztak. Az asztaloknál a vendégek kisebb-nagyobb csoportokba verődve iszogattak, beszélgettek. Látszólag nem változott semmi, mióta elhagyta a helyiséget, a kitörni készülő vihar csak benne dúlt. Az ajtótól nem messze állt meg, ahonnan viszonylag jól beláthatta a bálterem nagy részét. A tömegben az emberek vonásai összefolytak a szeme előtt, a tekintete egyetlen arcot keresett. Idegesen fürkészte a sok ismeretlent, és egyszer csak megpillantotta a nőt. Az alapítvány egyik kiállító asztalánál beszélgetett egy idősebb férfivel, fejét érdeklődőn oldalra billentve mosolygott a beszélgetőtársára. A fiatal nő megjelenéséből mesterkéletlen báj áradt, szemet gyönyörködtető jelenség volt. Természetből adódóan volt szép, nem kellett érte semmit tennie. Azon szerencsések közé tartozott, aki ugyanolyan bájos volt reggel, mikor álmosan kikelt az ágyból, mint most, a báli alkalomhoz szépítkezve. Hosszú, természetes barna haja az estélyi ruhához illően laza kontyba volt feltűzve. Bár alacsonynak egyáltalán nem volt nevezhető, megjelenése törékenységet, lénye melegséget sugárzott. Sűrű, sötét szempilla árnyékolta szemeit, melyek nappali fényben sötétzöld színűek voltak, most azonban inkább szürkés-zöld árnyalatban csillogtak. Ennek a nőnek megvolt mindene ahhoz, hogy elrabolja a férfiszíveket. Elefántcsontszínű, egyenes szabású estélyit viselt, amelyet néhány azonos színű, apró, selyemvirágtól eltekintve más nem díszített. A ruha testhez simuló szabása tökéletesen hangsúlyozta karcsú alakját. Báj és elegancia tekintetében nyugodtan felvehette volna a versenyt bármelyik jelen lévő prominens hölgyvendéggel, ő azonban nem vendégként volt jelen a gálán. Lana Bell, az IHIN részmunkaidős munkatársa volt, így az alapítvány képviseletében vett részt az összejövetelen. Feltűnő jelenség volt, a férfiak tekintete akaratlanul is megakadt rajta. Amint az est hivatalos része véget ért, és kihirdették a tánc kezdetét, a férfiak sorban próbálták táncba vinni, Lana pedig rendszerint el is fogadta a felkéréseket.

Lana Bell elragadó külseje alatt több rejlett, mint ahogy azt az ember első ránézésre gondolta volna. Értelmiségi családból származott, anyja tanárnő, apja építészmérnök volt. Gyermekkora idillien telt, szerető, támogató szülőkkel, biztos otthonnal a háta mögött. A kiegyensúlyozott korszak egészen az egyetemig tartott, ahol a lány szembesült az élet keserű oldalával is, ami teljesen kihúzta a lába alól a talajt, és életre szóló leckét tanított meg neki. A jogi egyetem elvégzése után Lana rátalált az IHIN alapítványra, és a végzettségének köszönhetően a szervezet egyik jogi képviselője lett. Egy nemzetközi segélyszervezet gyakran ütközik bürokratikus akadályokba tevékenysége során, így érthető, hogy az alapítvány szívesen fogadta a fiatal, lelkes, és nem utolsósorban hozzáértő szakembert. Az irodai munkán kívül Lana részt vett egyéb projektekben is. Előfordult, hogy hetekre belevetette magát egy iskolaépítő küldetésbe Afrikában, máskor az arab világ egyik országában vett részt a helyi nők részére szervezett felvilágosító munkában. Főállásban egy jó nevű ügyvédi iroda jogásza volt, szabadidejében pedig az alapítvány ügyeit intézte. Mindig szívesen vett részt az alapítvány éves gáláján, ahol elengedhette magát és kikapcsolódhatott a zűrös magánélet okozta bonyodalmakból. Jelenlegi beszélgető partnere egy idős úriember, gyógyszergyár tulajdonos volt, aki már régóta az alapítvány hűséges támogatói közé tartozott.

Hayden Ravensdale szemeit a nőre szegezte, és míg szoborrá merevedve állt, a külvilág megszűnt létezni körülötte. A terem, az emberek, a zene, mindez nem ért már el hozzá. A valóság egyre távolodott, míg végül a jelen teljesen elolvadt, és beszippantotta a múlt. Bár a teste mások számára látható és érzékelhető módon jelen volt, szelleme belemerült az emlékekbe, melyek, mint egy mozifilm kockái, kezdtek leperegni elméjében. Időutazás volt ez lelki értelemben, amit olyan valóságosan élt meg, mintha mindaz, amit lelki szemei előtt lát, a jelenben történne.

Hét év – gondolta. Hét év múlt el azóta, hogy utoljára látta őt kimenni abból az átkozott étteremből. Gondosan megtervezett minden részletet már jó előre, mert azt akarta, hogy romantikus és feledhetetlen legyen az este. Se nem látott, se nem hallott a szerelemtől. Szívét tálcán kínálta a lánynak, és egyetlen pillanatra sem jutott eszébe, hogy sárba taposhatják. Maga előtt látta, ahogy Lana felállt, lassan hozzá lépett, és gyengéden végigsimította az arcát. Aztán lehajolt hozzá, haja az arcát érintette, és lehunyt szemmel, hosszan megcsókolta. Ez volt az utolsó csókjuk, aminek az ízét sosem felejtette el. A fülébe súgta, hogy ki kell mennie, Hayden utána nézett gyanútlanul, szerelmesen, a lány is visszanézett röviden, majd elkapta a tekintetét. Aztán örökre eltűnt.

Hét év kétségbeesés, fájdalom, düh, gyűlölet, és végül csak az üresség. Mennyi minden történt azóta, mi mindent átélt! De a tehetetlenség érzése, a mély fájdalom makacsul vele maradt, ha akarta, ha nem. A borzasztó csalódás okozta seb titkon tovább vérzett a lelkében. Miért? A kérdés, ami most a belsőjét szaggatta, ugyanaz volt, mint hét évvel azelőtt: Miért tette ezt velem? Hogy volt képes rá, hiszen tökéletes volt minden. Olyan földöntúlinak látszott, mint egy tündérmesében.

Aztán saját élete filmjének kockái megállíthatatlanul peregni kezdtek lelki szemei előtt.

Második

Huszonéves egyetemista volt, mikor a barátaival egy laza hétvégére Cambridge-be látogattak. A haverokkal épp egy kellemes kávézó utcai teraszán iszogattak, amikor a sétálóutcán tüntetők csoportja tűnt fel. Fiatal társaság vonult táblákkal és feliratokkal a kezükben, miközben szószólójuk egy megafonba kiabálva beszélt az emberekhez. Néhányan közülük papírokkal a kezükben odamentek a járókelőkhöz, és igyekeztek őket meggyőzni ügyüknek. Aláírásokat gyűjtöttek egy petíció benyújtásához.

Hayden ennyi idő után nem emlékezett pontosan, hogy mi volt a tüntetés célja, mert a figyelmét már akkor is más kötötte le. Annyi derengett neki, hogy az egésznek valami köze volt az esőerdőkhöz. Az azonban bizonyos, hogy amint a barna hajú, szürkészöld szemű szépség mellé lépett, és a támogatását kérte, nem volt olyan dokumentum a világon, amit ellenvetés nélkül alá ne írt volna. Tátott szájjal hallgatta a lány lelkes magyarázatát, egy szempillantás alatt magával ragadta és rabul ejtette. Hayden részéről szerelem volt első látásra. A lány elárulta, hogy a jogi egyetem hallgatója, és hogy este, a tüntetés és aláírásgyűjtési akció befejezéseként egy előadáson vesznek részt az egyetem épületében. Az előadás a pusztuló amazonasi őserdőkről szól majd, és minden érdeklődő látogató számára nyitott a belépés.

A csoport többi tagja eközben lassan távolodott tőlük, így a lány gyorsan elbúcsúzott, és a többiek után eredt. Hayden megkövülten bámult utána, olyan volt, mint akit elvarázsoltak.

– Ti is láttátok? – kérdezte a barátait bambán.

– Üdv újra a Földön, pajtás – lökte oldalba Liam röhögve.

– Csoda történt. Megint tud beszélni – ugratta Harry Middleton is a többiekkel együtt.

Hayden meglepő látványt nyújtott az elmúlt néhány percben, mivel egyébként nem volt jellemző rá, hogy zavarba jönne női társaságban. Elég fiatalon rájött, hogy népszerű a lányok körében, és sosem került túl sok fáradtságába, hogy megkapja azt a lányt, akit akart. Volt egy időszak az életében, amikor alaposan ki is élvezte a népszerűségét. Egy macsó felszínes magabiztosságával kezelte a baráti körében felbukkanó lányokat. Mivel azonban ez a viselkedésforma alapjában mégiscsak ellenkezett introvertált természetével, így nem talált örömet benne sokáig. Végül már kimondottan idegesítette és fárasztotta a Don Juan szerep, így véget vetett a céltalan flörtölgetéseknek. Ehhez hozzájárult az is, hogy tudatosult benne, személyes vonzerejét gyakran felülmúlta az a nőkre gyakorolt vonzerő, ami anyagi és társadalmi hátteréből fakadt. Amikor még tinédzserként legelőször szembesült azzal, hogy nem csak ő használja ki a csajokat, de azok is használják őt és a Ravensdale nevet, kiábrándult. Egyfajta cinizmus vett erőt rajta, ami ezek után alapjában meghatározta a viselkedését. A hozzá közeledőkkel szemben hűvös és távolságtartó volt, ami vonzó külsejével párosulva akarva-akaratlanul, de ismét a kőszívű macsó szerepét juttatta neki.

Mindennek tudatában érthető, hogy barátai módfelett jól szórakoztak azon, hogy egyszer a vadász esett a csapdába.

– Most mi a gáz? Elbénáztam? – kérdezett vissza, amikor már elege lett a többiek cikizéséből.

– Haver! Béna az, ha valaki rossz helyen és időben, nem a megfelelő dolgokat mondja. Te, baszkikám, olyan képet vágtál és úgy bólogattál hozzá, hogy biztos lehetsz benne, a csaj szellemi fogyatékosnak tart.

A csapat hangosan helyeselve folytatta a heccelést.

– Tudod egyáltalán, hogy mit írtál alá? – kérdezte Ian.

– Fingom sincs – vallotta be Hayden vigyorogva.

− Lehet, hogy illegális dolog, és a zsaruk hamarosan ott állnak az ajtód előtt.

− Képzelődsz, tesó.

– Maradjunk annyiban, Ravensdale, hogy tök hülyét csináltál magadból.

− Egy ilyen csajért én is csinálnék hülyét magamból – röhögött fel Ian, mire Harry-nek muszáj volt rákontráznia:

− Nem volt rossz csaj, de nekem volt már ennél dögösebb is. Egyébként se bírom ezeket a stréber aktivistákat.

– Kussolj már, Middleton! – intette le Hayden, bár utólag neki is az volt az érzése, hogy nem a legmeggyőzőbb képet mutatta magáról. A csaj kiütötte, kikapcsolta az agyát, ezt kár lett volna tagadni. – Azt mondjátok meg inkább, mit is mondott? Hány órakor lesz az előadás és melyik épületben?

Innentől kezdve Hayden el volt veszve. Képtelen volt másra gondolni, csak a barna hajú lány járt az eszében. A többiek beszélgetése egyik fülén be, a másikon ki, képtelen volt bármi másra koncentrálni. Maga elé idézte az arcát, a hangját és a parfümje illatát. Valami könnyű, gyümölcsös illat volt… Érezni akarta megint. Végül felpattant, és zavartan arról kezdett magyarázni, hogy sürgősen el kell intéznie valamit, és majd este találkoznak. Ezzel pénzt dobott az asztalra, és az elképedt társaságot hátrahagyva, sietősen elindul abba az irányba, amerre előbb a tüntetők menete elvonult.

Szaladt egy jó darabig, mire beérte a csoportot egy másik utcában, de az őket körülvevő tömeg miatt nem jutott a lány közelébe. Látta még őt hátulról, amint valakivel éppen beszélgetett, aztán a csoport befordult egy szűk utcába, majd egy másikba, így a fiú végül feladta. Nem akart feltűnést kelteni túlzott tülekedésével, úgy érezte, aznapra már épp eléggé blamálta magát. Úgy döntött, otthagyja a felvonulókat, és inkább a jogi egyetem épületének keresésére indul.

Legelső, kalandos találkozásukat a sétálóutcában, holdvilágos este követte az egyetem kertjében, ahol az előadás után a fiatalok a fűben ülve beszélgettek, vitatkoztak a hallottakról. Hayden akkor még nem sejtette, hogy ez a találkozás kitörölhetetlen nyomot hagy az életében, és kihatással lesz egész jövőjének alakulására.

A hétvége elmúltával a fiúnak vissza kellett térnie saját tanulmányai színhelyére, ami a távolságot tekintve kétórányi autóutat jelentett. A családi vállalatlánc örököséhez méltón kereskedelmet, marketinget és kommunikációt hallgatott.

Kettejük dolga Hayden vágyaihoz és reményeihez képest túlságosan is lassan alakult. Először csupán alkalomszerű, hétvégi látogatásokkal kellett beérnie. Amikor a Cambridge-i egyetem diákjai valamilyen programot szerveztek, azon ő is mindig részt vett. Ez volt látogatásainak ’hivatalos’ indoka, de ha már úgyis a városban volt, az egész hétvégét ott töltötte. A fedő hadműveletekre azért volt szüksége, mert Lana nemigen bátorította őt, ami kettejüket illette. Hamar rájött, hogy Hayden látogatásai kevéssé vannak összefüggésben az amazonasi őserdőkkel, és az egyetem egyéb programjaival. Mivel azonban nem ő volt az egyetlen hódolója, eleinte nem is vette komolyabban a többinél. De a fiú vonzódása egy idő után már nem csak számára volt egyértelmű. Barátai is kezdtek felfigyelni erre a különös rajongásra. Lana külsőre adta a hűvöset, de titkon azért vonzónak találta Haydent, és a gáláns udvarlás, amivel a fiú körbevette imponált neki. Tetszett neki az a régimódi udvariasság, ami Haydenből áradt, és ezt a fiú arisztokratikus hátterének tudta be. Ilyesmit nem tapasztalt a többi srácnál, akik csapták neki a szelet. Magában azonban szilárdan eltökélte, hogy óvatos lesz, és semmiképpen sem hagyja, hogy elragadja a szenvedély. Ebbéli elhatározásában az is megerősítette, amit lassanként Haydenről és annak családjáról megtudott. A fiú mesélt neki az otthonáról, egy keveset a szüleiről, és arról a hatalmas nyomásról, ami egyetlen örökösként őrá nehezedett. Lana csodálkozva hallgatta ezeket a részleteket, és gyakran volt olyan érzése, mintha egy kislány korából ismert tündérmese elevenedne meg előtte. Amikor az érdeklődése egyre nőtt Hayden iránt, kicsit utána nyomozott, és megtudott olyan részleteket is, amikről a fiú nem számolt be neki. Kiderítette, hogy a Ravensdale, kékvérű arisztokrata család, és birtokokkal rendelkeznek Nottinghamshire-től, Londonon keresztül a déli parton fekvő Brightonig. Lana kinyomozta, hogy Hayden dédnagyapja alapította a családi vállalatot. Az öreget érdekelte az újságírás, és eleinte álnéven írogatott, majd megjelentette saját kiadású hetilapját, az Albion Express-t. Akkoriban természetesen még a korhoz illő kezdetleges módszerekkel és felszereléssel dolgoztak, de a kiadó mégis évről évre növekedett, és további kiadványokkal bővült. Nagyapja tovább vitte a vállalkozást, és őstehetségnek bizonyult a feltörekvőben lévő médiaipar területén. Minden, amihez csak hozzáért, arannyá változott a kezei alatt. Félelmetes üzleti érzékkel szimatolta ki, mely gondokkal küzdő vállalatot érdemes felvásárolnia, és az így egyre növekvő saját cégéhez csatolnia. Később a céget a legidősebb fiúgyermek, Hayden apja, Edward vette át. Az ő irányítása alatt a már addig is sikeres vállalkozás, virágzó média impériummá fejlődött. Mára újságok, magazinok és különböző kiadványok tucatjai tartoztak a vállalatlánc tulajdonába, és a marketing világában is érdekeltek voltak. Mindezek tudatában Lana elhatározta, hogy semmi esetre sem esik a gazdag örökös hálójába. Bármennyire szimpatikus volt is neki a fiú, meg akarta mutatni önmagának, de a környezetének is, hogy neki elvei vannak. Karakán véleménye volt a vagyonelosztásról és a gazdagokról, mely nézet az idő múltával azért finomodott, és személyisége fejlődésével párhuzamosan kikristályosodott. Meg volt győződve róla, hogy pusztán az, hogy valakit anyagi körülményei a felső tízezer kiváltságos körébe emelnek, még nem ok arra, hogy kivonja magát bizonyos szabályok alól. Önmagát és szimpátiáját a meg nem vásárolható dolgok közé sorolta. Ám az idő múltával értelme és akarata egyre gyakrabban vívott kétségbeesett harcot frissen éledező érzelmeivel a gazdag örökös iránt.

Amikor a barátságuk elmélyült, Lana azt is megtudta, hogy Haydennek volt egy bátyja, aki azonban tizenkét évesen egy motorbalesetben meghalt. Hayden az egyetlen szemtanúja volt a tragédiának. A bátyját Jakobnak hívták, és négy évvel volt idősebb Haydennél. A korkülönbség éppen elég volt ahhoz, hogy a kisfiú az idősebb testvért minden őrültségben vakon kövesse. A roncstelepről néhány pennyért felvásárolt motorkerékpárokat saját maguk javítgatták. Nagy lelkesedéssel szerelték össze, darabról darabra tisztogatva, felújítva az egyes alkatrészeket. Egy öreg alkalmazott segített nekik ebben a vállalkozásban, hiszen a dolog technikai részét a gyerekek inkább még csak tanulgatták. A pakisztáni öreget nemigen lehetett személyzetnek nevezni, szinte már a családhoz tartozó, régi bútordarab volt, mivel már az apja is Hayden nagyapjának dolgozott. Az öregember szerette a fiúkat, akik szinte nagyapaként tekintettek rá. Apapótló személyként szerették, aki nem röstellt időt tölteni velük, és régi, titokzatos történeteket mesélni nekik esténként a szabadban a tábortűz fénye mellett.

A fiúk nagy lelkesedéssel vették birtokba a működőképes állapotra feljavított motort, és egy ideig rendben is ment minden. Egy felhős, őszi délutánon történt a tragédia, amikor a talaj az előző napi esőtől még nedvesen csillogott. A fiú határait próbálgatva gyorsabban hajtott, mint szabad lett volna, és a szikla az út szélén pont a legrosszabb helyen volt. Egy pillanat alatt történt minden. Fékcsikorgás, az elszabadult motor pördült a levegőben, a fiú teste súlytalan pilleként katapultált az ülésből, és fejét estében beverte az éles sziklába. Hayden ekkor nyolcéves volt, és az utat szegélyező fűben ülve nézte bátyja erőfitogtatását. Az egész olyan gyorsan történt, hogy ideje is alig volt felfogni. Meredten nézte a bokorba becsapódó motor égnek meredő, és még mindig forgó kerekét. Azután odarohant a földön fekvő, mozdulatlan testhez, letérdelt mellé, és Jacob nevét kiabálta. Rázni kezdte, hogy magához térítse, és a feje alá nyúlva próbálta megemelni. Amint a keze bátyja koponyájának hátsó felét érintette, érezte, hogy az agyon van zúzva, és a koponyacsont alsó része levált a többitől. Hayden abban a pillanatban világosan megértette, hogy Jakob maghalt. Semmit nem tehetett már érte. Ezt a megérzését később a boncolást végző orvos is megerősítette. Megállapította, hogy a fiú a sziklára zuhanás pillanatában azonnal életét vesztette. Később visszatekintve a történtekre, Hayden maga sem értette, miként jutott el hazáig. Mintegy delíriumban közölte higgadtan az anyjával, hogy Jakob meghalt, és hogy pontosan hol találják a testét. Sokkos állapotba került, és a veszteség feldolgozása hosszú-hosszú évekbe telt. Az öreg pakisztáni az esetet követő napon nyomtalanul eltűnt, és soha többé nem hallottak felőle. A családjuk beleroppant a tragédiába, és bár külsőre igyekeztek erősnek mutatkozni, a bátyja halálával minden megváltozott. A szülei sosem voltak képesek túltenni magukat Jacob elvesztésén, amin Hayden nem is csodálkozott, hisz mely szülő lenne képes erre? De mindegyikük a maga módján gyászolt. Apja, Edward soha nem beszélt arról, ami történt. Úgy tűnt, mintha védekezésként a fájdalom ellen, agyából kitörölt volna mindent, ami halott fiával volt kapcsolatos. Évenként egyszer, Jacob születésnapján bezárkózott a dolgozószobájába, és szinte egész nap ki sem jött onnan. Az egyébként szokásos zajokból, járkálásból, telefonálásból és titkárnője számára a diktafonra való hangos szövegmondásból mit sem lehetett hallani. Néma csend volt egész nap. Este aztán a férfi úgy hagyta el a dolgozószobát, mintha mi sem történt volna. Egy szót sem szólt a fiáról, gyászát a külvilág számára láthatatlan módon mélyen magába temette, pedig mindenki tudta, hogy szenved. Victoria megértette, hogy fájdalmával nem fordulhat a férjéhez vigasztalásért, ezért a maga módján próbálta meg feldolgozni a veszteséget. Egyre inkább csüggött a kisebbik fiún, és az anyai ösztönt túlzottan is meghaladó buzgósággal igyekezett Hayden életét a maga által elképzelt mederbe terelni. A saját gyászán kívül Haydent az is nyomasztotta, hogy szülei ezek után minden reménységüket belé fektették. Folyamatosan tudatosították benne, hogy ezek után ő a családi vállalat egyetlen örököse, a cég jövőbeli vezetője. Az elvárás nagy nyomásként nehezedett a fiatal férfi vállára, és tinédzserkorában lázadozott is ellene. Mígnem saját maga számára is világossá vált, hogy ami ellen lázad, az nem a vállalat átvétele, hanem sokkal inkább a szülői befolyás az életében. Tulajdonképpen egyáltalán nem volt ellenére a média szakma, és már akkor is számos ötlettel rendelkezett az üzlet megreformálását illetően, amikor még apja, Edward vezette a céget.