A mű eredeti cime: The Brothers Hawthorne

© Jennifer Lynn Barnes, 2023

First published in the U.S. in 2023 by Little, Brown and Company

Hachette Book Group

1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

Little, Brown and Company is a division

of Hachette Book Group, Inc.

The Little, Brown name and logo are trademarks

of Hachette Book Group, Inc.

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2024

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők,

helyszínek és események a szerző

képzeletének szüleményei, vagy a valóságtól

eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel,

intézményekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel

csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-372-5 (papír)

ISBN 978-963-614-432-6 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Judy Eshelmannak

TIZENKÉT ÉS FÉL ÉVVEL KORÁBBAN

Grayson és Jameson Hawthorne tudta, mi a szabály. A szabályokat ugyanis ismerni kell ahhoz, hogy ki lehessen játszani őket.

Karácsony reggelén tilos kilépni a szobából, mielőtt hetet üt az óra.

Jameson a paplan alatt a szájához emelte katonai adóvevőjét.

– Előretekerted az órákat?

Ő hétéves volt, a bátyja meg nyolc. Mindketten elég idősek ahhoz, hogy megtalálják a kiskapukat.

Ez volt a trükk. A kihívás. A játék.

– Igen – jelentette Grayson.

Jameson elgondolkodott.

– Mi van, ha az öreg visszaállította őket, miután aludni mentünk?

– Akkor jön a B terv.

Mert egy Hawthorne-nak mindig volt B terve, bár ezúttal nem volt rá szükség. A Hawthorne-házban öt falióra ketyegett, és mindegyik pontban 6:25-kor ütött hetet.

Sikerült! Jameson elhajította az adóvevőt, lerúgta magáról a paplant, és nekiiramodott. Ki az ajtón, végig a folyosón, le a főlépcsőn. Száguldott, szinte hasította a levegőt. Grayson azonban egy évvel idősebb és annyival magasabb is volt, így a saját épületszárnyából kirohanva addigra már félúton járt a nagylépcsőn.

Jameson kettesével vette a fokokat, leért nagyjából a feljáró hetedéig, aztán átvetette magát a korláton, és Graysonra zuhant. Mindketten elterültek a földön, kezük és lábuk egymásba gabalyodott, valami rettenetes karácsonyi kavarodás lett az egészből. Feltápászkodtak, fej fej mellett loholtak, és egyszerre futottak a nagyterem ajtajához, ahol… kiderült, hogy az ötéves öccsük megelőzte őket.

Xander összegömbölyödve aludt, akár egy kiskutya. Nagyot ásított, kinyitotta a szemét, és álomittasan pislogott a testvéreire.

– Már karácsony van?

– Mit keresel itt, Xan? – vonta össze a szemöldökét Grayson. – Itt aludtál? A szabály szerint…

– Tilos kilépni, tudom. – A fiú felült. – Nem is léptem. Gurultam. – Majd a testvérei rezzenéstelen arcát látva be is mutatta.

– A takaródba csavarva hengeredtél idáig a szobádból? – Jamesont határozottan lenyűgözte az öccse leleményessége.

– Egyet se léptem! – vigyorgott Xander. – Én nyertem!

– A tökmag lekörözött bennünket. – A tizennégy éves Nash lazán odasétált, és a nyakába ültette Xandert. – Készen álltok?

A nagyterem ötméteres, kétszárnyú ajtaját évente egyszer tartották csak csukva. Szenteste éjféltől addig, amíg a fiúk karácsony reggelén lejöttek a lakosztályukból. Jameson az arany ajtókarikákat bámulva már arról ábrándozott, milyen csodák várnak rá a túloldalon.

A Hawthorne-házban mindig varázslatos volt a karácsony.

– Te nyisd azt az oldalt, Nash! – vezényelt Grayson. – Jamie, te segíts ezzel a szárnnyal!

Jameson megmarkolta a gyűrű alakú fogantyút. Közben szélesen vigyorgott.

– Egy, két, há… Húzd!

A nagyterem fenséges ajtaja kinyílt, mögötte pedig a fiúk elé tárult… a nagy semmi.

– Eltűnt. – Grayson természetellenesen mozdulatlanná dermedt.

– Mi tűnt el? – nyújtogatta a nyakát Xander, hogy lásson valamit.

– A karácsony – suttogta Jameson.

Nem voltak harisnyák a kandallón. Sem ajándékok, sem csodák, sem meglepetések. Még a dekorációnak is nyoma veszett. Csak a csupasz fenyő maradt, valaki még a díszeket is leszedte róla.

Grayson nagyot nyelt.

– Lehet, hogy az öreg ezúttal nem akarta, hogy kijátsszuk a szabályokat.

Ez a baj a játékokkal. Néha veszít az ember.

– Nincs karácsony? – nyöszörgött Xander. – Pedig én gurultam!

Nash letette a kisöccsét.

– Majd én elintézem – szólalt meg halkan. – Megígérem, hogy mindent rendbe hozok.

– Nem – csóválta a fejét Jameson. – Valamit biztos nem vettünk észre. – Összeszedte magát, és végigmérte a terem minden apró részletét. – Oda nézzetek! – mutatott a fa tetejére, ahol az ágak között egyetlen dísz árválkodott.

Ez nem lehet véletlen. A Hawthorne-házban nincsenek véletlenek.

Nash a fenyőhöz sietett, leakasztotta a díszt, és felmutatta a többieknek. A vörös szalagon átlátszó műanyag gömb lógott, láthatóan két félből összeragasztva.

És volt benne valami.

Grayson fogta, és egy idegsebész pontosságával szétnyitotta a gömböt. Fehér kirakódarab esett ki belőle. Jameson rávetette magát, megfordította a rejtélyes kartondarabot, és meglátta a hátoldalán a nagyapjuk kézírását: „1/6”.

– Az első nyom a hatból! – kiáltott fel. Elkerekedett szemmel nézett a testvéreire. – Nem ez az egyetlen karácsonyfa!

Összesen hat fenyő volt a Hawthorne-házban. Az előcsarnokban álló fa hat méter magasra nyúlt, ágain fényfüzérek tündököltek. Az ebédlőben lévőt gyöngyfüzérek díszítették, a teaszobában magasodót pedig kristályok. A második emeleti lépcsőfordulóban tornyosuló, terebélyes fenyő ágai között hullámzó bársonyszalagok libbentek, a harmadikon pedig tiszta aranyba öltöztetett, fehér fa pompázott.

Nash, Grayson, Jameson és Xander mindegyiket átkutatta, összesen öt újabb gömbre bukkantak, azok közül négyben találtak kirakódarabot. Miután összeállították a képet, egy négyzetet kaptak. Egy üres, fehér négyzetet.

Jameson és Grayson egyszerre nyúlt az utolsó gömbért.

– Én találtam meg az első nyomot – jelentette ki hevesen Jameson. – És én mondtam először, hogy ez egy játék.

Egy hosszúra nyúlt pillanat múlva Grayson eleresztette a díszt. Az öccse villámgyorsan felbontotta. Egy kulcskarika zuhant ki belőle: apró zseblámpa és egy kis fémkulcs lógott rajta.

– Világíts a lámpával a kirakóra, Jamie! – Még Nash sem bírt ellenállni, őt is beszippantotta a játék.

Jameson bekapcsolta a fényt, és az üres négyzetre irányította. Szavak jelentek meg rajta. „A BIRTOK DÉLNYUGATI SARKA.”

– Gyalog?! – nyögött fel színpadiasan Xander. – Úgy órák alatt sem érünk oda!

Nem csak a Hawthorne-ház, a birtok is hatalmas volt ugyanis.

Nash fél térdre ereszkedett Xander mellé.

– Rossz a kérdés, kisember! – Felnézett a másik két öccsére. – Ki tudja, mi a jó kérdés?

Jameson tekintete a kulcsra villant, de Grayson megelőzte.

– Mit nyit ez a kulcs?

A kérdésre pedig egy golfkocsi volt a válasz. Nash vezetett. A birtok délnyugati sarkához közeledve a fiúk áhítatos csendbe burkolózva bámulták az eléjük táruló látványt.

Ez az ajándék tényleg nem fért volna el a nagyteremben sem, az tuti.

A négy, külön-külön is óriási, ősi tölgyből álló facsoportra egy faház épült, de olyan összetett és részletesen kidolgozott, amihez foghatót a fiúk soha nem láttak még, és valószínűleg senki más sem a világon.

A többemeletes csodaépület bármelyik mesébe beleillett volna. Úgy festett, mintha varázslat hívta volna elő a fákból, mintha azokból nőtt volna ki, a részük lett volna. Jameson kilenc hidat látott a négy tölgy között feszülni. A faháznak két tornya volt, és hat kanyargó csúszdája. Számtalan létra, kötél és látszólag a semmiben lebegő lépcsősor tartozott hozzá.

Ez volt a faházak faháza, ennél jobb egyszerűen nem létezhetett.

A nagyapjuk karba font kézzel állt a fák előtt, a szája sarkában alig látható mosoly bujkált.

– Hát, fiúk… – szólalt meg a nagy Tobias Hawthorne, amikor a golfkocsi megállt előtte, és a feltámadó szél süvíteni kezdett az ágak között. – Azt hittem, hamarabb ideértek.

1. FEJEZET

GRAYSON

Gyorsabban! Grayson Hawthorne maga volt a megtestesült erő és önuralom. A mozdulatai hibátlanok. Rég tökéletesre csiszolta már a képességet, hogy maga elé képzelje az ellenfelét, érezzen minden ütést, egész testének lendületét beletegye minden egyes hárításba és támadásba.

De a mozdulatok sebességét mindig lehetett növelni.

Tízszer végezte el a formagyakorlatot, mielőtt megállt. Meztelen felsőtestén izzadság gyöngyözött, de a légzését uralta, hogy szabályos maradjon. Letérdelt gyerekkori faházuk maradványai előtt, kigurította a fegyvercsomagját, és felmérte a lehetőségeit. Három tőr, kettő díszes markolattal, a harmadik pedig egy visszafogott, egyszerű fegyver. Az utóbbit választotta.

Tőrrel a kézben felegyenesedett, karját a teste mellett lógatta. Elméjét kiürítette, izmait ellazította. Rajta!

A tőrharcnak sok különböző változata van, Grayson tizenhárom évesen mindet megismerte. De a milliárdos Tobias Hawthorne unokái természetesen nem pusztán megismertek dolgokat. Amikor ugyanis kiválasztották egy-egy év tanulmányainak témáját, teljesen belevetették magukat abba a tevékenységbe. Együtt éltek a feladattal, azzal ébredtek és azzal tértek nyugovóra, amíg tökéletesen, mesteri szinten el nem sajátították a kiszemelt képességet.

Abban az évben Grayson megtanulta, hogy a harc kulcsa a küzdőállásban rejlik. Nem a tőrt mozgatod: te mozdulsz, a tőr pedig megy veled. Egyre gyorsabban és gyorsabban. Addig, amíg minden mozdulatot természetesnek érzel, mint a levegővételt. Abban a pillanatban, hogy egy izmod megfeszül, vagy a lélegzeted elakad, ha kibillensz az egyensúlyodból ahelyett, hogy egyik pózból átváltanál a következőbe, már vesztettél is.

Márpedig egy Hawthorne soha nem veszít.

– Tudom, én mondtam, hogy keress magadnak egy hobbit, de nem pont erre gondoltam.

Grayson tudomást sem vett Xander jelenlétéről, amíg be nem fejezte a mozdulatsort, és a végén két méterről bele nem állította a tőrt az egyik alacsonyan lógó ágba, hajszálpontosan a célba.

– A Hawthorne-oknak nincs hobbijuk – közölte az öccsével, miközben elindult, hogy visszaszerezze a tőrt –, csak szakterületük és specialitásaik.

– „Amit érdemes csinálni, azt csak jól érdemes csinálni” – idézte Xander, és közben felvonta a szemöldökét. Vagyis ami maradt belőle, mert az egyik oldal még nem nőtt vissza teljesen egy félresikerült kísérlet óta. – „És amit érdemes jól csinálni, azt lehet jobban is csinálni.”

De miért érné be egy Hawthorne azzal, hogy jobban csinálja – súgta egy hang Grayson elméjének egy zugából –, ha ő lehet a legjobb?

Megszorította a tőr markolatát, és rántott rajta egyet.

– Ideje visszamennem dolgozni.

– Mert megszállott vagy – értékelte Xander.

Grayson visszacsúsztatta a fegyvert a tokjába, feltekerte a tartót, és összekötötte a két zsinórt.

– Huszonnyolcmilliárd okom van rá, hogy megszállott legyek.

Avery lehetetlen feladatot tűzött ki maga és a négy testvér elé. Öt évet adott maguknak, hogy eladományozzanak huszonnyolcmilliárd dollárt, a Hawthorne-vagyon túlnyomó részét. Ebből az elmúlt hét hónap arra ment el, hogy felállítsák az alapítvány igazgatótanácsát és tanácsadó testületét.

– Öt hónapunk maradt, hogy gondoskodjunk az első hárommilliárd sorsáról – közölte tényszerűen Grayson. – És én megígértem Averynek, hogy végig mellette leszek az úton.

Márpedig Grayson Hawthorne-nak fontosak voltak az ígéretek. Ahogyan Avery Koizi Ginks is. A lány, aki megörökölte a fiúk nagyapjának vagyonát, és aki idegenből egy lett közülük.

– Szerintem azért megfogadhatnád egy olyan ember tanácsát, akinek vannak hús-vér barátai, barátnője és egy kisebbfajta robothadserege. Márpedig én azt gondolom, nem ártana egy kis egyensúly az életedbe – vélte Xander. – Mondjuk egy igazi hobbi? Vagy egy kis pihi.

Grayson szúrós tekintettel nézett rá.

– Xan. Egy hónapja kezdődött a nyári szünet a suliban, és te azóta legalább három szabadalmat nyújtottál be.

Xander megvonta a vállát.

– Azok szabadidős szabadalmak.

Grayson felhorkantott, és végigmérte az öccsét.

– Hogy van Isaiah? – kérdezte halkan. – De most komolyan.

Sokáig a Hawthorne testvérek egyike sem ismerte az apját, nem is tudták, ki az. Aztán Grayson rájött, hogy az övét Sheffield Graysonnak hívják, Nashét pedig Jake Nashnek. Xander is megtalálta az apját: Isaiah Alexandert. A három közül egyedül Isaiah volt méltó arra, hogy apának nevezzék, Xander pedig vele együtt dolgozott azokon a „szabadidős szabadalmakon”.

– Ne terelj, most rólad beszélgetünk! – makacsolta meg magát a legfiatalabb Hawthorne.

– Nekem ideje visszamennem dolgozni – ismételte meg Grayson olyan hangon, amivel mindenkit tökéletes hatékonysággal rendre tudott utasítani. Mindenkit, kivéve a testvéreit. – És bármit is gondoljon Avery vagy Jameson, egyáltalán nincsen szükségem bébiszitterre.

– Hát persze hogy nincs – bólogatott vigyorogva Xander. – Én pedig egyáltalán nem írok könyvet Túl komor húszéves testvérek táplálása és gondozása címmel.

Grayson összevonta a szemöldökét.

– Oké, de azt tényleg megígérem, hogy nem lesznek benne képek – közölte egy nagyeskü komolyságával Xander.

Mielőtt kitalálhatta volna a helyzethez illő fenyegetést, Grayson telefonja megrezzent. Feltételezte, hogy a kért pénzügyi kimutatások érkeztek meg végre, ezért felemelte a mobilt. A táblázatok helyett Nash üzenetét találta. Felpillantott Xanderre, és azonnal tudta, hogy az öccse is kapott egy ugyanilyen SMS-t.

A szöveg nem volt hosszú, de annál baljósabb.

„911”

2. FEJEZET

JAMESON

A vízesés zúgása. A vízpermet a levegőben. Avery teste, ahogy hátával a mellkasának támaszkodik. Jameson Winchester Hawthorne „éhes” volt, vágyott minderre. Averyre. Erre az egészre és még annál is többre.

Az Iguazú-vízesés a világ legnagyobb zuhatagrendszere. Az ösvény, aminek a végén megálltak, felvitte őket az egyik hihetetlenül magas szirt legszélére. Jameson lepillantott a mélybe, és megint érezte a csábítást, hogy többre vágyik.

– Akarsz fogadni? – duruzsolta Avery hajába.

A lány felemelte a kezét, és végigsimított a fiú állán.

– Szó sem lehet róla.

Jameson ajka mosolyra húzódott. Pajkos, huncut mosolyra.

– Lehet, hogy neked van igazad, Örökösnő.

Avery oldalra fordította a fejét, hogy a szemébe nézzen.

– Lehet?

Jameson visszapillantott a mélybe zuhogó víztömegre. A megállíthatatlan, elérhetetlen, halálos vízesésre.

– Lehet.

Egy falábakon álló villában szálltak meg a dzsungel közepén. Körülöttük több kilométerre egy lélek sem járt, csak Avery testőrsége. És a távolban morgó jaguárok.

Jameson megérezte a lány közeledtét, mielőtt még a lépteit meghallotta volna.

– Fej vagy írás? – Avery a korlátnak támaszkodott, és előkapott egy ezüstből és bronzból vert érmét. Barna fürtjei kiszöktek a copfjából, hosszú ujjú blúza még vizes volt a zuhatag permetétől.

Jameson meglazította, aztán lassan és finoman kihúzta a gumit Avery hajából. A „fej vagy írás” felhívás volt keringőre. Vagy inkább kihívás. „Te csókolsz meg engem, vagy én csókoljalak meg téged?”

– Ha te találod ki a játékot, te szabod meg a szabályokat is.

– Én találom ki a játékot? – Avery a fiú mellkasának támasztotta a tenyerét, és várakozással teli tekintettel nézett rá. Azt várta, Jameson kezd-e végre valamit az átázott blúzával. – Akkor kell egy pakli kártya!

Mi mindent csinálhatnánk egy pakli kártyával! – gondolta sóváran Jameson. De mielőtt felvethetett volna néhányat a legcsábítóbb lehetőségek közül, csipogott egyet a telefon, aminek a számát öten ismerték csak az egész világon. A testvérei, Avery nővére és az ügyvédje. Fájdalmasan felnyögött.

Az üzenetet Nash írta. Amikor pedig kilenc másodperccel később megcsörrent a mobil, Jameson azonnal felvette.

– Tökéletes időzítés, mint mindig, Gray!

– Felteszem, te is megkaptad Nash üzenetét.

– Megkaptuk a riadót – válaszolt Jameson. – Ugye nem akarod ezt is ellógni?

Minden Hawthorne testvérnek járt évente egy 911-es hívás. A kód nem is feltétlenül vészhelyzetet jelentett, inkább annyit: „szükségem van mindannyiótokra”. De ha egy testvér írt, a többi kérdés nélkül, azonnal indult. Ha valaki figyelmen kívül hagyott egy 911-et, az számíthatott rá, hogy annak lesznek bizonyos… következményei.

– Ha csak egy szót szólsz a bőrnadrágról – sziszegte Grayson –, én komolyan…

– Bőrnadrágot mondtál? – Jameson túlságosan is élvezte a helyzetet. – Szakadozik a vonal. Azt kérted, küldjek néhány fotót az irgalmatlanul szűk bőrnadrágról, amit hordanod kellett, amikor legutóbb kihagytál egy 911-et?

– El ne küldj nekem semmilyen képet!

– Hogy mit szeretnél? Videót? Ja, azt, amelyiken karaokét énekelsz a bőrgatyában!

Avery kivette a telefont a barátja kezéből. Ő pontosan tudta, hogy Nash hívását senki sem fogja figyelmen kívül hagyni, és Jamesonnal ellentétben nem szokta kínozni a testvéreit.

– Én vagyok – szólt a mobilba, és közben gyorsan vetett egy pillantást Nash üzenetére. – Londonban találkozunk.

3. FEJEZET

JAMESON

Jameson kinézett a magánrepülőgép ablakán. Sötét éjszaka volt, Avery a fejét az ő mellkasára hajtva aludt. Az utastér elején Oren és az emberei csendben utaztak.

A csend mindig feszélyezte a fiút, ahogyan a mozdulatlanság is. Skye egyszer azt mondta nekik, őt nem arra teremtették, hogy egy helyben maradjon. Jameson nagyon nem örült, hogy bármilyen hasonlóságot talál maga és az elkényeztetett, időnként gyilkos hajlamú anyja között, ezt az érzést azonban nagyon is jól ismerte.

És a helyzet az elmúlt napokban egyre csak romlott. Prága óta. Jameson elnyomta magában a kéretlen emléket, de éjszakánként, amikor semmi nem vonta el a figyelmét, alig tudott ellenállni a késztetésnek, hogy felidézze azokat, hogy átengedje magát a kockázat és a megoldandó rejtély szirénénekének.

– Már megint olyan arcot vágsz.

Jameson végigsimított Avery haján. A lány még mindig a mellkasán pihentette a fejét, de tágra nyílt szemmel nézett fel rá.

– Milyen arcot?

– Amilyet mi ketten szoktunk.

Avery agya éppen annyira ki volt hegyezve a rejtélyekre, mint az övé. Jameson pontosan emiatt nem engedhette meg magának, hogy a csend és a nyugalom a hatalmába kerítse, le kellett kötnie magát. Mert ha tényleg foglalkozni kezd Prágával, akkor Averynek is mesélni akar majd róla, és az egész valóságossá válik. És ha ez egyszer valósággá vált, nem volt a világon semmi, ami elterelhette volna róla a figyelmét, ami visszatarthatta volna, bármekkora veszély leselkedik is rá.

Jameson tökéletesen megbízott a lányban, mindenét feltárta előtte. Önmagában viszont nem bízott, nem volt biztos benne, hogy jó döntést hozna. Okos döntést. Biztonságosat.

Ne mondd el neki!

Erővel elterelte a gondolatait Prágáról.

– Lebuktam. – Csak úgy rejthetett el bármit Avery elől, ha adott neki helyette valami mást, egy másik igazságot. – Mindjárt vége a pihenőévemnek, Örökösnő.

– És alig várod, hogy csinálhass valamit. – A lány felemelte a fejét. – Már vagy egy hónapja nyughatatlan vagy. Ezen az úton nem látszott rajtad annyira, de a korábbiakon, amikor én dolgozom…

– Csak nem tudom, mit akarok csinálni. – Jameson lehunyta a szemét, és felidézte, milyen volt a vízesés peremén állni, hallani a víz zúgását és a korlátot méregetni. – De valamit mindenképpen. Valami nagyot akarok véghez vinni.

Ez volt a Hawthorne-ok sorsszerű kötelessége. Véghez vinni valami nagyot, méghozzá nem is a szó „nagyon jó” értelmében. Valami hatalmasat és hihetetlent, ami sokáig fennmarad. Mint az Iguazú-vízesés.

– Most is nagy dolgokat viszünk véghez – biztosította Avery.

Tobias Hawthorne vagyonának elosztása valóban nagy dolog volt. De azt a lány csinálja, ő változtatja meg a világot. Én pedig itt állok mellette. Hallom a zúgást, és érzem az arcomon a vízpermetet.

Jameson nem tudott szabadulni a nyomasztó érzéstől, hogy végig csak a korlát mögött áll. Ő nem vitt véghez nagy dolgokat. Nem úgy, mint Avery. Még csak úgy sem, mint Grayson.

A lány előrehajolt, hogy ő is kinézzen a sötétbe, és halkan megjegyezte:

– Prága óta most járunk először Európában.

Nagyon szemfüles vagy, Avery Koizi Ginks.

Jameson mostanra tökélyre fejlesztette a gondtalan mosolyát.

– Mondtam már, Örökösnő! Nem kell aggódnod Prága miatt.

– Nem aggódom, Hawthorne. Csak kíváncsi vagyok. Miért nem árulod el, mi történt aznap éjjel? – Avery nagyon értett hozzá, hogyan kell fegyverként használni a csendet, hogyan vonhatja magára minden szünettel Jameson figyelmét, hogyan érheti el, hogy a fiú a bőrén érezze a csendet, mintha a lány lélegzete lenne. – Hajnalban értél haza. Füst- és hamuszagúan. És megsebesültél… itt. – A kulcscsontjához érintette a kezét.

Ha akarja, Avery kikényszeríthette volna belőle a titkot. Elég lett volna egyetlen szót mondania – Tahiti –, hogy Jameson kénytelen legyen kiönteni a lelkét. De tudta, hogy a lány nem tenne ilyet, ami részben megkönnyítette, ugyanakkor meg is nehezítette a dolgát.

Ne mondd el neki! Ne is gondolj rá! Bírd ki!

Közelebb hajolt, míg az ajka néhány centire volt csak a lány szájától.

– Ha akarod, Titokzatos Lány – duruzsolta, és felcsapott közöttük a forróság a múlt ködéből előbukkanó név hallatán –, mostantól hívhatsz Titokzatos Fiúnak.

4. FEJEZET

GRAYSON

Grayson három éve nem járt Londonban, de a lakásban azóta semmi sem változott. Ugyanolyan maradt a műemlék homlokzat, ugyanaz a modern berendezés, a dupla terasz és a lélegzetelállító kilátás.

És ugyanaz a négy testvér csodálta a látványt.

– Na mi a helyzet, cowboy? – fordult Jameson felvont szemöldökkel Nashhez.

Erre Grayson is kíváncsi volt. A bátyjuk szinte soha nem használta fel az éves 911-ét.

– Ez a helyzet. – A legidősebb testvér letett eléjük az üvegasztalra egy bársonnyal bevont dobozkát. Egy gyűrűsdobozt.

Grayson pislogni sem bírt, amikor Nash felpattintotta a tároló tetejét, és megpillantották a benne lévő ékszert. Csodálatos darab volt: fekete opál gyémántszirmokkal kirakva, platinafoglalatban. A drágakő mintája mintha szikrákat vetett volna, a gyűrű igazi mestermunkának tűnt.

– Déditől kaptam – magyarázta a bátyjuk. – A nagyanyánké volt.

Négyük közül egyedül Nash emlékezett még Alice Hawthorne-ra. A fiúk nagyanyja meghalt, mielőtt a többi unokája megszületett.

– Nem jegygyűrű volt, de Dédi szerint Libhez ez illene a legjobban. Mármint jegygyűrűnek.

Lib, vagyis Libby Ginks. Nash barátnője és Avery nővére. Grayson úgy érezte, nem kap levegőt.

– A dédanyánktól kaptál egy családi ékszert, hogy megkérd vele Libby kezét – összegezte Xander. – És ez probléma?

– Az – bólintott Nash.

Grayson nagyot sóhajtott.

– Mert még nem állsz készen.

Nash felnézett. Lassú, ördögi vigyor terült szét az arcán.

– Mert már vettem neki egyet. – Azzal letett egy második gyűrűsdobozt az asztalra.

Grayson izmai sorban egymás után pattanásig feszültek, bár maga sem tudta volna megmondani, miért.

Jameson, aki az első gyűrűt látva szokatlanul elcsendesedett, most magához tért, és gyorsan felnyitotta a másik dobozt. Üres volt.

Nash már megkérte Libby kezét. Eljegyezték egymást. Graysont szinte fejbe vágta a hirtelen felismerés. Minden változik. Ez teljesen haszontalan gondolat volt. A nagyapjuk meghalt. Őket kizárta az örökségből. Rég megváltozott minden. Nash már Libby társa, Jameson pedig Averyé. Még Xan is rátalált Maxre.

– Nash Westbrook Hawthorne! – bömbölte el magát Xander. – Készülj, mert ehhez egy férfias örömtől túláradó, ünnepi ölelés dukál!

Igazából persze nem hagyott felkészülési időt a testvérének, azonnal nekirontott. Ölelte, lebirkózta, megpróbálta felemelni… Mindezt egyszerre. Jameson azonnal bekapcsolódott a közelharcba, Grayson pedig erőt vett magán, megszabadult minden más gondolattól, megragadta és hátrarántotta a bátyja vállát.

Hárman egy ellen. Nashnek esélye sem volt.

– Rögtönzött legénybúcsú! – öklözött a levegőbe Jameson, amikor végre eleresztették egymást. – Adj egy órát, és megszervezem!

– Megállj! – szólt rá Nash a legidősebb testvér minden tekintélyével, majd újabb parancsot adott ki: – Hátraarc!

Jameson engedelmeskedett.

– Mára is tervezel néhány törvénysértést, Jamie? – mérte végig szigorúan a bátyja. – Mert mostanában az nagyon megy neked.

Amennyire Grayson tudta, volt egy ilyen eset Monacóban, egy másik Belize-ben és…

Jameson megvonta a vállát.

– Tudod, mit szokás erre mondani. Ha nem emelnek vádat, nem is történt semmi.

– Ezt szokás mondani? – kérdezett vissza Nash megtévesztően szelíd hangon.

Aztán váratlanul Grayson találta magát a bátyja tekintetének célkeresztjében.

Én meg mit csináltam?

– Nem magad miatt rendeltél ide minket, ugye, Nash? – vonta össze a szemöldökét.

– Azt mondod, tyúkanyó vagyok, Gray?

– Ez komoly sértés! – rikkantott Xander boldogan, és kicsit túlságosan örült annak, hogy mindjárt kitör a verekedés.

Nash vetett még egy szúrós pillantást Graysonra, aztán visszafordult Jamesonhoz.

– Mehet a rögtönzött legénybúcsú – egyezett bele. – De Gray és Xan is segít szervezni. És mostantól a faházi szabályok érvényesek.

Ami a faházban történik, az a faházban is marad.

5. FEJEZET

GRAYSON

Az éjszaka a fiúk számára hajnali háromkor ért véget.

– Jégfalmászás, séta egy focistadion üvegtetején, gyorsasági motorcsónak és moped… – Jameson nagyon elégedettnek tűnt magával. – Plusz a partizás.

– Nekem a középkori kripta jött be legjobban – tette hozzá Xander.

Grayson felvonta a szemöldökét.

– Bár Nasht megkötözni talán kissé túlzás volt.

Az ünnepelt levette a cowboykalapját, és a falnak dőlt.

– Ami a faházban történik, az a faházban is marad – emlékeztette a többieket.

Visszafojtott hangját hallva Graysonnak eszébe jutott, hogy Avery és Libby az emeleten alszik. Elszorult a torka.

– Gratulálok – mondta a bátyjának, és komolyan is gondolta. Az élet csupa változás. Mindenkinek haladnia kell előre. Akkor is, ha ő erre képtelen.

Jameson és Xander elbotorkált az ágyba, őt viszont visszatartotta Nash. Amikor kettesben maradtak, a tenyerébe nyomott valamit. A gyűrűsdobozt. Azt, amelyik a nagyanyjuk opál ékszerét rejtette.

– Erre vigyázz te, jó?

Grayson nagyot nyelt.

– Miért pont én?

Nyilvánvaló okokból Jameson lett volna a kézenfekvő választás.

– Miért ne te, Gray? – Nash előrehajolt, hogy a szeme egy vonalban legyen az öccsével. – Egy nap lesz majd valaki… Szóval miért ne te?

Amikor néhány óra múlva Grayson felébredt, az ékszeresdoboz még mindig az ágy melletti szekrényen pihent. „Miért ne te?”

Kiugrott az ágyból, és sietősen a bőröndje egy rejtett rekeszébe dugta a gyűrűt. Ha Nash azt akarja, hogy vigyázzon a családi örökségüknek erre a darabkájára, akkor azt fogja tenni. Specialitása volt vigyázni a fontos dolgokra. Még akkor is, ha azt nem engedhette meg magának, hogy ezek a fontos dolgok túl sokat jelentsenek számára.

Averyt már a teraszon találta egy bőséges reggeli mellett.

– Úgy hallom, a tegnap este legendásan sikerült. – A lány átnyújtott neki egy forró, fekete kávéval csordultig töltött bögrét.

– Jamie-nek túl sokat jár a szája – morgott Grayson. A bögre jólesően melengette a kezét.

– Hidd el, az öcséd nagyon is jól tud titkot tartani – dünnyögött maga elé Avery.

Grayson alaposan szemügyre vette. Olyan alaposan, ahogyan néhány hónappal korábban nem merte volna, nehogy túlságosan fájjon.

– Elvesztette a kontrollt?

– Nem. – Avery megrázta a fejét, és hagyta, hogy a haja az arcába hulljon. – Csak keres valamit… Vagyis megpróbál nem keresni. Vagy mindkettő. – Egy pillanatra elhallgatott, aztán megkérdezte: – És te hogy vagy, Gray?

– Jól. – A válasz automatikusan, gépiesen jött, és nem hagyott helyet további kérdezősködésnek. – És csak szólok, hogy ha Xan meg akarná mutatni a „könyvet”, amit ír, azonnal tépd apró fecnikre, különben súlyos következményei lesznek.

– Következmények! – Xander kiszökkent a teraszra, befurakodott kettejük közé, és elmart az asztalról egy csokis croissant-t. – Azok a kedvenceim!

– Ki ne szeretné a következmények friss, ropogós ízét kora reggel? – Jameson is kislattyogott a teraszra, és magához vett egy croissant-t, majd Graysonra szegezte. – Aves beszámolt neked a frissen leszervezett találkozóiról? London már hivatalosan is tudja, hogy a Hawthorne-örökös a városba érkezett.

– Találkozók? – Grayson felkapta a telefonját. – Mikor?

De a mobil megcsörrent, mielőtt a lány válaszolhatott volna. Amikor Grayson meglátta, ki keresi, azonnal felállt.

– Ezt fel kell vennem. – Besietett a lakásba, becsukta maga mögött az ajtót, és csak azután fogadta a hívást, hogy meggyőződött róla, senki sem követte. – Feltételezem, hogy gond van.

6. FEJEZET

JAMESON

– Lenyűgöző. – Jameson a testvére után nézett. – Lehetséges, hogy tényleg őszinte érzelmet láttam az arcán?

Avery jelentőségteljes pillantást vetett rá.

– Aggódsz? Vagy csak kíváncsiskodsz?

– Grayson miatt? – kérdezett vissza Jameson. Mindkettő. – Egyik se. Valószínűleg a szabója hívta, hogy kinevesse, amiért húszévesen saját szabót tart.

Xander elvigyorodott.

– Utánalopakodjak, és kihallgassam, miről van szó?

– Ezzel azt akarod mondani, hogy szerinted képes lennél észrevétlen maradni? – csipkelődött Jameson.

– Igenis tudok észrevétlen lenni! – erősködött Xander. – Csak azért kötözködsz, mert még mindig irigykedsz, amiért tegnap a klubban mindenki az én fantasztikus táncomat csodálta.

A bátyja nem harapott rá a csalira, inkább Orenre pillantott, aki akkor csatlakozott hozzájuk a teraszon.

– Ha már a tegnapi aprócska ünneplésről van szó, milyen a paparazzihelyzet ma reggel?

– Brit bulvárlapok. – A férfi szeme összeszűkült. Avery biztonsági főnöke korábban a hadseregnél szolgált, és félelmetesen jól értett a munkájához. Abból, hogy most nem sikerült fapofát vágnia, Jameson rögtön tudta: a paparazzihelyzet nem rózsás. – Két emberem járőrözik a ház előtt.

– Nekem viszont megbeszélésekre kell mennem – jelentette ki határozottan Avery, és nyilvánvaló volt, hogy a fotósok miatt nem hajlandó változtatni a tervein. Oren pedig elég okos volt ahhoz, hogy fel se vesse ezt a lehetőséget.

– Majd én elvonom a figyelmüket! – ajánlkozott Jameson ördögi mosollyal. A bajkeveréshez tényleg nagyon értett.

– Köszi az ajánlatot – duruzsolta a lány, amikor befelé menet megállt előtte, és finoman, csábítóan végigsimított ajkával a száján. – De inkább ne.

Egy futó csók volt csak. Túl rövid. Jameson a lány után nézett. Oren követte Averyt, Xander pedig nemsokára eltűnt tusolni. Magára maradt a teraszon. Hagyta, hogy az ínycsiklandó vajas croissant apránként elolvadjon a nyelvén, és igyekezett nem gondolni arra, milyen nagy a csend, milyen mozdulatlan körülötte minden.

És akkor megjelent Grayson utazótáskával a kezében.

– Indulnom kell.

– Mégis hová? – csapott le rá Jameson. – És miért? – A bátyja hőskomplexusának jót tett, ha időnként kérdőre vonták, ő pedig legalább szórakozott közben.

– El kell intéznem néhány személyes ügyet.

– Mióta vannak neked személyes ügyeid? – A dolog most már határozottan felkeltette az érdeklődését.

Grayson válaszra sem méltatta. Sarkon fordult, és elindult a kijárat felé. Jameson utánaeredt volna, de akkor rezegni kezdett a telefonja. Oren hívta.

Oren Averyvel van. Azonnal fogadta a hívást.

– Gond van? – kérdezte a testőrtől.

– Nálam minden rendben, Avery jól van. De az embereim feltartóztattak egy futárt. – Miközben Jameson Orent hallgatta, Grayson eltűnt a szeme elől. – Az illető egy csomagot hozott. Önnek.

A hallban a futár ezüsttálcát dugott Jameson orra alá. Egyetlen kártya feküdt rajta.

A fiú oldalra billentette a fejét, és megkérdezte:

– Mi ez?

A futár szeme felcsillant.

– Névjegykártyának tűnik, uram.

Jameson kíváncsian a középső és a mutatóujja közé fogta a lapot, ahogyan a bűvészek szokták. Mintha eltüntetni készülne. De amikor megpillantotta a papírba vésett betűket, az egész külvilág megszűnt létezni számára.

A kártyán egy név és egy cím állt. „Ian Johnstone-Jameson. King’s Gate Terrace 9.” Jameson megfordította a lapot. Nem talált további információt, csak egy időpontot. „14.00.”

7. FEJEZET

JAMESON

Néhány óra múlva Jameson kiosont a lakásból anélkül, hogy Nash, Xander vagy a biztonságiak észrevették volna. Ami a brit paparazzókat illeti, ők nem voltak hozzászokva ahhoz, hogy egy Hawthorne-t kövessenek. Így Jameson stílusosan késve, de egyedül érkezett a King’s Gate Terrace 9.-be.

Ha játszani szeretnél, Ian Johnstone-Jameson, én benne vagyok. Nem azért, mintha szüksége lett volna vagy vágyott volna egy apára, ahogyan gyerekkorában, hanem mert a mostani állapotában a semmittevésnél kevésbé tűnt veszélyesnek tenni valamit, mindegy, miről volt szó.

Az épület maga hatalmas volt, és fehér. Öt emelet magasra nyúlt, és az egész tömböt elfoglalta. Luxuslakások sorakoztak benne, közöttük elvétve néhány nagykövetség. Előkelő, elegáns környék. A biztonsági őr azonnal odalépett hozzá, mielőtt Jameson megnyomhatta volna a csengő gombját. Egyetlen őr ilyen sok lakásra.

– Tehetek önért valamit, uram? – kérdezte olyan hangon, amiből kihallatszott, hogy szerinte nem, nem tehet érte semmit.

De Jameson nemhiába volt Hawthorne.

– Meghívásra érkeztem. A kilences lakásba.

– Attól tartok, az jelen pillanatban üres. Ő nem tartózkodik ott. – A férfi nyugodtan beszélt, ám a tekintete élesen villant.

Jameson megmutatta a névjegykártyát.

– Á! – Az őr kivette a kezéből. – Már értem.

Két perccel később Jameson egy olyan lakás előtt állt, ami mellett a Hawthorne-ok londoni ingatlana szerénynek és szegényesnek tűnt. A ránézésre végtelenbe nyúló, egész lakást átszelő előtér fehérmárvány padlóját csillogó, fekete B betűs berakás díszítette, az üvegajtókon át jól kivehetően látszottak a vakítóan csillogó helyiség falát díszítő, tökéletes műalkotások.

Ian Johnstone-Jameson közeledett az egyik üvegajtón át. Jameson szinte hallotta az anyja gúnyos hangját: „A mi családunk elég befolyásos ahhoz, hogy minden férfi, akivel valaha lefeküdtem, könnyen tudomást szerezzen arról, hogy születik egy gyereke. Hacsak nem barlangban él.”

Ez a férfi a negyvenes éveiben járt. Dús barna haját éppen annyira hagyta hosszúra, hogy még véletlenül se nézhessék tipikus vállalatvezetőnek vagy politikusnak. A vonásaiban pedig volt valami ismerős: nem az orra vagy az álla, az biztos, hanem a szeme színe és vágása meg a mosolya. Láthatóan szórakoztatta a helyzet.

– Hallottam, hogy valamelyest hasonlítasz rám – jegyezte meg Ian. A modora épp olyan előkelő volt, mint a lakcíme. Kissé oldalra billentette a fejét, ahogy Jameson szokta. – Körbevezesselek?

A fiú felvonta a szemöldökét.

– Miért, szeretnél körbevezetni? – Semmi sem számít, csak ha hagyod.

– Nem hagyod, hogy kóstolgassanak. Ezt tisztelem. Három kérdés. – A brit megfordult, elindult arra, amerről érkezett, és kitárta az első üvegajtót. – Ennyit kapsz cserébe, ha megválaszolod egyetlen kérdésemet.

Ian nyitva tartotta Jameson előtt az ajtót, és várt. A fiú megváratta egy kicsit, mielőtt kényelmesen átsétált rajta.

– Te teszed fel a kérdéseidet először – közölte a férfi.

Biztos vagy ebben? – gondolta Jameson, de annál persze több esze volt, hogy hangosan ki is mondja.

– Kíváncsi vagyok, mit ajánlanál fel, ha semmit nem akarnék kérdezni tőled.

Ian élénkzöld szeme megvillant.

– Ezt nem kérdésként tetted fel – állapította meg.

– Valóban nem.

Végigsétáltak a hosszú előtéren, el egy Matisse-festmény előtt. Jameson várt, amíg a konyhába értek. Itt minden fekete volt, a pulttól kezdve a berendezéseken át a gránitpadlóig. Ekkor tette csak fel az első kérdését.

– Mit akarsz tőlem, Ian Johnstone-Jameson?

Aki a Hawthorne családban nő fel, idővel rájön: mindenki akar valamit.

– Ez egyszerű – válaszolt a férfi. – Kérdezni tőled valamit. Jobban mondva inkább kérni. De jó szándékom jeleként megválaszolom a kérdésedet tágabb értelemben is. Jobbára három dolgot akarok az életben: élvezetet, kihívást és… – Elmosolyodott. – És győzni.

Jameson nem számított rá, hogy ez az alak bármi olyat mondhat, ami mellbe vágja.

„Figyelj oda! – Szinte hallotta a nagyapja feddő szavait. – Aki nem összpontosít, fiúk, az veszít.” Most az egyszer elmerült az emlékben. Ő Jameson Winchester Hawthorne. Az előtte álló ember pedig az égvilágon semmit sem kínálhat, ami érdekelné.

Semmi közük nem volt egymáshoz. Nem is hasonlítottak.

– Mit jelent számodra a győzelem? – Szándékosan olyan kérdést választott, ami alapján ki tudja ismerni egy kicsit a férfit. Akit ismersz, annak a gyenge pontját is tudod.

– Sok mindent. – Ian, úgy tűnt, élvezi, hogy válaszolhat. – Egy kellemes éjszakát egy szép nővel. Egy igent olyanoktól, akik szeretnek nemet mondani. És gyakran – ezt a szót külön hangsúlyozta – a győzelem számomra a jó lapjárás. Elég nagy játékos vagyok.

Jameson azonnal megértette, mit jelent ez.

– Szerencsejátékozol.

– Hát nem mind azt tesszük? – vont vállat Ian. – De igen, hivatásos szerencsejátékos vagyok. Pókerezem. Anyáddal is Las Vegasban találkoztam, abban az évben megnyertem egy igen jelentős nemzetközi díjat. Őszintén szólva a családom jobb szeretné, ha tiszteletre méltóbb időtöltést találnék magamnak, mondjuk sakkoznék vagy, ami még inkább kapóra jönne nekik, pénzügyi területen dolgoznék. De elég jó vagyok a pókerben ahhoz, hogy általában ne kelljen a családi kasszába nyúlnom, így az apám és főleg a legidősebb bátyám kívánságai lényegtelenek. – Ian halkan dobolni kezdett az ujjaival a konyhapulton. – Általában.

Szóval vannak testvéreid?

– Ők nem tudnak rólam. – Jameson ezt tényként közölte, miközben a férfit tanulmányozta. – Úgy értem, a családod.

Mindenkinek van árulkodó jele. Csak rá kell jönni, mi az.

– Ez nem kérdés volt – felelte Ian tökéletesen rezzenéstelen arckifejezéssel.

És ez az árulkodó jel! Ez az ember ezer és egy különböző módon kifejezésre tudta juttatni, hogy az élet és benne mindenki csakis az ő szórakoztatására szolgál. Ezer és egy módon, és most az egyik az arcára fagyott.

– Nem – bólintott Jameson. – De megkaptam a választ.

Ian Johnstone-Jameson nyerni szeretett. Nem számított neki, milyen véleménnyel van róla a családja. Legalábbis általában nem. És fogalmuk sem volt, hogy van egy törvénytelen gyereke.

– Nem tudom, számít-e – szólalt meg Ian –, de az jó néhány évvel azelőtt történt, hogy igazán sikeres lettem. És akkor már… – A vállrándítással kifejezte, amit akart: minek fárasszam magam?

Jameson nem hagyta, hogy a kijelentés fájjon. Volt még egy kérdése. Az lett volna az okos húzás, ha megpróbál kideríteni valamit, amit felhasználhat a férfi ellen. Mi a bátyád telefonszáma? Hogy érhetem el az apádat? Mi az, amire reméled, hogy nem kérdezek rá?

De Jameson nem az a Hawthorne volt, aki okos döntéseket hozott. Ő a kockázatos megoldásokat választotta. Az ösztöneire hallgatott. Lehet, hogy most van lehetőségem utoljára beszélni vele.

– Szoktál alva járni?

– Nem. – A modoros brit egy pillanatra meghökkent.

– Én alvajáró voltam – jegyezte meg halkan Jameson. – Gyerekkoromban. – Megrántotta a vállát, legalább olyan hányaveti módon, ahogy Ian szokta. – Megkaptam a választ mindhárom kérdésemre. Te jössz.

– Mint mondtam, egy szívességet kell kérnem, és te… Nos, legyen elég annyi, hogy szerintem csábítónak találod majd az ajánlatomat.

– Egy Hawthorne-t nem könnyű kísértésbe hozni – válaszolt Jameson.

– Amit kérni szándékozom, annak vajmi kevés köze van ahhoz, hogy Hawthorne-nak születtél. Ahhoz viszont igen, hogy a fiam vagy.

Most először mondta ki. Jameson pedig életében először hallotta ezeket a szavakat bárkitől. „A fiam vagy.”

Egy-null Ian javára.

– Egy játékosra van szükségem – folytatta a férfi. – Olyasvalakire, aki okos és fondorlatos, kegyetlen, de kifinomult. Aki jól fel tudja mérni az esélyeket, és fordít rajtuk, ha kell. Aki ügyesen manipulálja az embereket, hibátlanul blöfföl, és bármi áron győztesként kerül ki minden helyzetből.

– Valamiért – mosolyodott el hidegen Jameson – te magad mégsem veszel részt a szóban forgó játékban.

Ez az! Az árulkodó jel újra feltűnt. Egy-egy.

– Megkértek, hogy ne lépjek be egy bizonyos szentnek számító helyre. – A vallomást Ian úgy adta elő, mint egy újabb szórakoztató részletet. – Átmenetileg nemkívánatos személy vagyok arrafelé.

Jameson lefordította a szavakat.

– Szóval kitiltottak. – De honnan? – Kezdd az elején, és mondj el mindent! Ha rájövök, hogy elhallgattál előlem valamit, márpedig rá fogok jönni, akkor a válaszom automatikusan nem lesz. Érthető?

– Teljesen. – Ian a csillogó fekete konyhapultra könyökölt. – Van Londonban egy intézmény, aminek a nevét sem említi soha senki. Elég elrebegni, és az ember számíthat rá, hogy erős balszerencse éri, méghozzá az ország legbefolyásosabb embereinek köszönhetően. Arisztokraták, politikusok, a különösen gazdagok… – Kis szünetet tartott, amíg kiemelt két öblös kristálypoharat az egyik szekrényből, és letette a pultra. – A szóban forgó klub a Kegyes Ördög. A régenskorszakban, a 19. század elején alapították. Ez az intézmény nem a hírverésre hajtott, mint a többi korabeli elit szórakozóhely. Másfajta klub lett, legalább annyira titkos társaság, mint szerencsejáték-barlang. – Finoman végighúzta az ujját az egyik pohár peremén, de a tekintetét egy pillanatra sem vette le Jamesonról. – A Kegyes Ördögöt nem találod meg a történelemkönyvekben. Nem lett híres és bukott meg úgy, mint a Crockfords, és nem versengett tagokért a White’shoz hasonló úri társaságokkal. Az Ördög kezdettől fogva titokban működött. Az alapítója a ranglétrának olyan magas fokán helyezkedett el, hogy a klub létezésének lopva elsuttogott híre is elég volt ahhoz, hogy mindenki a nyakát törje a tagságért. A kezdeti időkben a klub helye gyakran változott, de a kínált luxus, a lehetőség, hogy közel férkőzz a valódi hatalomhoz, a kihívás… Nem létezett az Ördöghöz fogható. És máig nincs.

Jameson semmit sem tudott a Crockfordsról, a White’sról vagy a régenskorszakról, de azonnal felismerte a történet mögött húzódó motívumokat. Hatalom. Kiváltság. Titkok. Játszmák.

– Nincs hozzá fogható – foglalta össze, miközben a gondolatai vad táncot jártak –, és téged kitiltottak onnan. A klub nevét említeni sem szabad, mégis nyíltan meséled nekem a titkos történetét.

– Elvesztettem valamit az Ördög asztalánál. – Ian tekintete hirtelen üres lett. – A Kilátót, anyám ősi családi otthonát. Rám hagyta, nem valamelyik bátyámra, és mindenképpen vissza kell szereznem. Jobban mondva neked kell visszaszerezned számomra.

– És mégis miért segítenék? – kérdezte Jameson halk, bársonyos hangon. A férfi idegen volt, semmit sem jelentettek egymásnak.

– Jó kérdés. – Ian egy másik szekrényhez lépett, és elővett egy üveg skót whiskyt. Mindkét pohárba töltött egyujjnyit, és az egyiket Jameson elé csúsztatta a pulton. Az év apja díj nyertese. – Egy kezemen meg tudnám számolni azokat, akik képesek lennének véghez vinni azt, amit tőled kérek – magyarázta egyre jobban felvillanyozva. – Egyetlen emberről tudok csak az elmúlt kétszáz évben, aki elhatározta, hogy bebocsáttatást nyer a Kegyes Ördögbe, és sikerrel is járt. És ez csak a kezdet, a bejutásnál sokkal többre lesz szükség ahhoz, hogy visszanyerd a Kilátót. Szóval jogos a kérdés, mégis miért bíznék abban, hogy vállalod a feladatot? – Fogta a poharát, és a fiára emelte. – Azért, mert élsz-halsz az ilyen kihívásokért. Mert szeretsz játszani, és szeretsz nyerni. És nem számít, mennyit nyersz – Ian Johnstone-Jameson az ajkához emelte az italt, a tekintetéből áradó pokoli energia nagyon is ismerős volt Jamesonnak –, mindig többre vágysz.

8. FEJEZET

JAMESON

Jameson nemet mondott. Faképnél hagyta az apját. De Ian szavai még órák múltán is ott motoszkáltak a fejében. „Mert szeretsz játszani, és szeretsz nyerni. És nem számít, mennyit nyersz, mindig többre vágysz.”

Jameson az éjszakába bámult. Volt valami különleges a háztetők látványában. Nem csak az, hogy minden felett állsz, vagy hogy kiléphetsz egészen a peremre. Inkább, hogy mindent látsz, mégis magányos vagy.

– Azt ugye tudod, hogy nem az egész épület az enyém? – szólalt meg Avery valahol a fiú háta mögött. – Szinte biztos, hogy a háztető másé, és akár le is tartóztathatnak minket magánlaksértésért.

– Mondja ezt az, akinek mindig sikerül lelépnie, mielőtt kiérnek a zsaruk – mutatott rá Jameson. Oldalra fordította a fejét, és látta, ahogy a lány előlép az árnyak közül.

– Mert belém szorult némi létfenntartó ösztön. – Avery megállt mellette, a tető legszélén. – Te soha nem tanultad meg, hogy jobb nem bajba kerülni.

Mert soha nem volt rá szüksége. Jameson abban a tudatban nőtt fel, hogy az egész világ az ő játszótere. Neki elég volt a Hawthorne-vonzerő, a Hawthorne név és a nagyapja királyokét megszégyenítő vagyona.

Nagy levegőt vett, hagyta, hogy az éjszaka levegője átjárja a tüdejét.

– Ma találkoztam az apámmal.

– Hogy mi van? – Averyt nehéz volt kibillenteni a nyugalmából. Jameson mindig győzelemnek könyvelte el, ha sikerült meglepnie, és bármennyire igyekezett tagadni, akkor éppen nagy szüksége volt a sikerélményre.

– Ian Johnstone-Jameson. – Ízlelgette egy kicsit a nevet. – Hivatásos pókerjátékos. Fekete bárány egy, a jelek szerint rendkívül vagyonos családban.

– A jelek szerint? – kérdezett vissza Avery. – Hát nem kerestél rá a nevére?

Jameson a szemébe nézett.

– Azt sem szeretném, ha te utánanéznél, Örökösnő. – Aztán hagyta, hogy csend ereszkedjen a tetőteraszra. Majd, mert Averyről volt szó, kimondta a szavakat, amik túl sokszor megfordultak a gondolataiban, mióta az apjával találkozott. – Semmi sem számít, csak ha hagyod.

– Emlékszem, milyen voltál akkoriban, amikor ez elhangzott – jegyezte meg a lány halkan. – Részegen és félmeztelenül álltál a napszobában, miután elolvastuk a Vörös Végrendeletet. Megfogadtad, hogy nem hagyod, hogy bármi fájdalmat okozzon neked. – Megvárta, amíg a szavai lyukat ütnek Jameson páncélján, majd folytatta. – Dühös voltál, mert rá kellett kérdeznünk Skye-nál a második keresztnevetekre. Az apáitokra.

– Visszagondolva igazából csodálom, hogy Skye nem árulta el a titkait már akkor.

– Akkor érdekelt az apád. – Avery nem finomkodott. Soha nem tette. – És most is fontos a számodra. Ezért vagy idefent.

Jameson nagyot nyelt.

– Miután Grayson találkozott a maga seggfej apjával, megfogadtam, hogy soha nem akarom megismerni az enyémet.

Azt tudta, hogy az apja vezetékneve Jameson, de nem kezdte keresni. Szándékosan még csak nem is gondolt rá. Egészen addig, amíg meg nem kapta a névjegykártyát.

– Milyen volt? – kérdezett rá Avery.

Jameson felnézett az égre. Egyetlen csillagot sem látott.

– Egyelőre nem raboltatott el téged, és még csak meg sem ölt senkit. Szóval eddig jók vagyunk. – Oké, Grayson apja tényleg nem tette magasra a lécet. Azzal, hogy Jameson viccet csinált ebből, lehetőséget adott magának az őszinte válaszra. – Akar tőlem valamit.

– Menjen a francba! – tört ki Avery. – Nincs joga hozzá, hogy bármit kérjen tőled.

– Pontosan.

– De…?

– Miből gondolod, hogy van „de”?

– Ebből. – Az ujja hegyével végigsimított a fiú arcán. Aztán a másik kezével leheletfinoman megcirógatta az összevont szemöldökét. – És ebből.

Jameson megköszörülte a torkát.

– Semmivel sem tartozom neki. És az sem érdekel, mit gondol rólam. De… – A lánynak igaza volt. Már megint. – Nem tudom kiverni a fejemből, amit mondott.

Jameson hátralépett a párkányról, és amikor Avery követte, lehajolt, és a hajába duruzsolta:

– Van Londonban egy klub, aminek a nevét sem mondják ki soha…

Elmesélt neki mindent. És minél tovább beszélt, annál jobban kezdett dolgozni a testében az adrenalin. Mert Ian Johnstone-Jamesonnak igaza volt. A fia szeretett játszani, és szeretett nyerni. És nem számít, mennyit nyert, mindig többre vágyott.

– Igent akarsz mondani neki. – Jameson nyitott könyv volt Avery előtt.

– Nemet mondtam.

– De nem gondoltad komolyan.

Ez nem feltétlenül arról szólt, mit érdemel Ian Johnstone-Jameson, és mit nem. Ennek egyáltalán nem kell róla szólnia.

– A Kegyes Ördög. – Elég volt kimondania a nevet, és a fiút máris átjárta az izgalom.

Évszázados titok. Rejtett szerencsejátékos klub. Pénz, hatalom és nagy tétre menő játszmák.

– Belevágsz, igaz? – kérdezte Avery.

Jameson mélyen a szemébe nézett, és meggyújtotta a kanócot.

– Nem, Örökösnő. Mi vágunk bele. Együtt.

9. FEJEZET

GRAYSON

Amikor Grayson leszállt a repülőgépről, nyolc hangpostaüzenet várta. Ebből hét Xandertől. A hetediknél az öccse már ott tartott, hogy egy operának tűnő valamit adott elő testvéri aggodalom és sajtos marhahússzendvics témakörében.

Az utolsó üzenet néhány perce érkezett csak, méghozzá Zabrowskitól.

– Kutakodtam egy kicsit. A lány még mindig fogdában van, de az ügyének eddig semmi hivatalos nyoma. Nem regisztrálták a letartóztatást, és nem emeltek vádat. Nekem nagyon úgy tűnik, mintha valaki már belepiszkált volna a mérleg egyik serpenyőjébe. Utasításra várok, hogy hogyan tovább.

Grayson törölte a hangfelvételt. Ha valójában nem tartóztatták le, akkor nincs joguk fogdában tartani. Ez jelentősen leegyszerűsíti a helyzetet.

Az autó a reptér parkolójában várta, a slusszkulcs a szőnyeg alatt volt. Pont úgy, ahogyan még Londonban, a Heathrow-ra menet megrendelte. Nem ő örökölte ugyan a milliárdokat, de a Hawthorne név attól még így is sokat ért, és megvoltak a maga anyagi forrásai. Ezekből fizette Zabrowskit is.

A magánnyomozó munkájának köszönhetően tudta, hogy Juliet valami fura oknál fogva a Gigi nevet használja, és hogy a nála hét perccel idősebb ikertestvére, Savannah valószínűleg soha nem keveredne olyasmibe, hogy más segítségére szoruljon.

Grayson segítségére.

Beindította a Ferrari 488 Spider motorját. Ami a kocsit illeti, stílusban ez sokkal inkább illett Jamesonhoz, de vannak helyzetek, amikor fontos a hatásos belépő. Grayson nekilátott kidolgozni a stratégiáját, leginkább azért, hogy ne kelljen belegondolnia: Juliet és Savannah Grayson azt sem tudja, hogy ő a világon van.

Ahogyan azt sem sejtik, hogy hármuk közös apja már meghalt.

Sheffield Grayson nagy hibát követett el, amikor támadást indított Avery ellen, és drágán meg is fizetett ezért. Mindenki úgy tudta, a tehetős phoenixi üzletember egyszerűen lelépett. A közvélekedés szerint valami trópusi adóparadicsomba szökött egy sokkal fiatalabb nővel. Grayson viszont azóta is rajta tartotta a szemét Julieten és Savannah-n.

Ez egy futó látogatás, emlékeztette magát. Nem azért jött Phoenixbe, hogy családi kapcsolatokat építsen, vagy elárulja az ikreknek, kicsoda valójában. Adódott egy kényes helyzet, ő pedig elintézi. Ennyi az egész.

Amikor besétált a Phoenixi Rendőrkapitányságra, egyetlen gondolatot engedett csak az elméjébe. Ha egy pillanatra sem kételkedsz a saját hatalmadban, más sem fogja megkérdőjelezni.

– Láttátok odakint azt a Ferrarit? – robogott be az ajtón egy huszonéves járőr. – Azt a… – De elharapta a mondat végét, amint észrevette Graysont, aki az autóhoz hasonlóan mindig nagy hatást tett az emberekre.

A fiú nem engedte, hogy a mosoly megjelenjen az arcán.

– Juliet Grayson az önök fogdájában van. – Ez nem kérdés volt, de Grayson a viselkedésével kikényszerítette a választ.

– Gigi? – Újabb rendőrtiszt lépett oda hozzá, és úgy nyújtogatta a nyakát, mintha a falon keresztül akarna egy pillantást vetni a Ferrarira. – Ja, igen. Itt van.

– Javaslom, hogy ezt gyorsan hozzák helyre.

Nagy volt a különbség aközött, hogy valakinek elmondod, mit szeretnél, vagy tudatod velük, hogy a saját érdekükben teljesíteniük kell a kérésedet. Fenyegetőzni csak azok szoktak, akik rá akarják kényszeríteni másokra a hatalmukat. De ha már eleve hatalmi pozícióból tárgyalsz, nem kell rákényszerítened senkire semmit.

– És maga ki a fene?

Graysonnak meg sem kellett fordulnia, hogy tudja, a most megszólaló férfi idősebb és magasabb rangú a többieknél. Őrmester vagy talán hadnagy. Ebből és a tényből, hogy a Juliet Grayson név felkeltette a figyelmét, kitalálta: neki köszönhető, hogy a letartóztatás és a rabosítás eddig elmaradt.

– Ezt kérdeznie kell? – Ennyi volt a válasza.

Jól ismerte bizonyos arckifejezések erejét. Például azét, amiben agressziónak nyoma sincs, mégis határozott következményekkel fenyeget.

A hadnagy – Grayson már látta a jelvényét – végigmérte a vendégét. A drága szabású öltönyt és az idegesség teljes hiányát. Meglátszott rajta, hogy magában azon gondolkozik, Graysont vajon ugyanaz küldte-e, aki szívességet kért tőle korábban.

– Ha kívánja, felhívhatom közös barátunkat. – Grayson, mint minden Hawthorne, tökéletesen tudott blöffölni. Előhúzta a telefonját a zsebéből. – Vagy megkönnyíthetjük egymás dolgát, és megkérheti valamelyik kollégáját, hogy kísérjen a lányhoz.

10. FEJEZET

GRAYSON

A rendőrök nem is zárkában, hanem egy kihallgatószobában tartották fogva Juliet Graysont. A lány – Grayson vér szerinti testvére, bár ő ezt nem tudhatta, a fiú pedig nem akart belegondolni – keresztbe vetett lábbal ült egy asztal tetején. Kezét tenyérrel felfelé fordítva a térdén nyugtatta. Haja nem egyenes szálú és világosszőke volt, mint a bátyjáé, hanem hullámos és csokoládébarna. Tincsei az álla alá értek, és rakoncátlanul lebegtek az arca körül, mintha a gravitáció törvénye nem vonatkozna rájuk.

A Graysonénál világosabb és kékebb szemét meredten egy üres kávésbögrére szegezte.

– Még mindig nem működik a telekinézis? – kérdezte a rendőr, aki bekísérte a fiút.

A fogoly elvigyorodott.

– Talán ha kapnék még egy kis kávét?

– Kávéból már elég volt neked mára – nevetett a zsaru.

A lány libbenő hajjal leugrott az asztalról.

– Matilda. Roald Dahl regénye – magyarázta Graysonnak. – Egy gyerekkönyv, amiben az elhanyagolt zseni kislány megtanul tárgyakat mozgatni az akaraterejével. Egy vizespoharat dönt fel először. Hétéves voltam, amikor olvastam, és azóta sem vagyok százas.

Grayson azon kapta magát, hogy majdnem mosolyog. Valószínűleg azért, mert az előtte álló lány úgy vigyorgott, mintha ez lenne az alapállapota. Anélkül szólalt meg, hogy hátrafordult volna a rendőrhöz.

– Hagyjon magunkra!

Könnyű rávenni az embereket, hogy azt tegyék, amit akarsz, ha ismered a trükkjét: tökéletesen biztosnak kell lenned benne, hogy megteszik.

– Azta! – tátotta el a száját a megtestesült napsütés, amikor a rendőr kiment. – Ez de menő volt! – Mély és komoly hangra váltott. – Hagyjon magunkra! Amúgy én Gigi vagyok. Te pedig fogadjunk, hogy nem szoktál betörni a bankokba. Csak szigorúan ránézel a páncélajtóra, és a széf – bumm! – már ki is nyílik.

Betörni egy bankba? Grayson tudta, hol fogták el a lányt a rendőrök, de a részleteket nem ismerte.

– Csúcs, amikor így felvonod a szemöldököd – közölte derűsen Gigi. – De ilyet tudsz-e? – Kék szeme hatalmasra kerekedett, alsó ajka remegni kezdett. Aztán fülig érő szájjal az asztalon öt másik mellett álló kávéscsészére mutatott. – Jó, mi? Elég ilyen arcot vágnom, és már hozzák is a kávét. Meg a csokit. De azt nem szeretem. – A semmiből előkapott egy csokoládészeletet, és Grayson orra alá dugta. – Kérsz Twixet?

A bátyja legszívesebben ráripakodott volna, hogy ez nem játék, letartóztatták, és ez komoly dolog. De elfojtotta magában az óvó ösztönt, és más taktikát választott.

– Meg sem kérdezted, ki vagyok.

– Hát ha úgy vesszük, én mondtam, hogy Gigi vagyok. Szóval ha te nem viszonzod a bemutatkozást, az nem az én saram. – Hirtelen halkabban folytatta: – Mr. Trowbridge küldött? Épp ideje. Már tegnap este felhívtam. Ez volt az első dolgom, amikor behoztak.

Trowbridge. Grayson megjegyezte magának a nevet. Aztán úgy döntött, az lesz a legjobb, ha gyorsan lelépnek onnan, mielőtt bárki rájönne, hogy őt igazából senki sem küldte.

– Induljunk!

Gigi szinte kiugrott a bőréből, amikor meglátta a Spidert.

– Oké, azt tudni kell rólam, hogy az eddigi tapasztalatok alapján nem én vagyok a világ legjobb sofőrje. De a kék abszolút a kedvenc színem, és…

– Nem – közölte Grayson.

Mire a vezetőoldalra ért, a lány már kényelembe helyezte magát az anyósülésen. Soha ne szállj be idegen kocsijába, oktatta volna ki legszívesebben, de elfojtotta a késztetést. Ez egy futó látogatás. Azért jött, hogy biztonságban hazajuttassa a húgát, és gondoskodjon róla, hogy a jogi helyzet rendeződjön. Ennyi.

– Te nem Mr. Trowbridge-nek dolgozol, igaz? – kérdezett rá Gigi, amikor néhány perce már úton voltak.

– Mr. Trowbridge-nek van keresztneve is? – kerülte meg a választ Grayson.

– Kent – árulta el készségesen a lány. – A család barátja. És az ügyvédünk. Ügyvéd barát. Anya helyett őt hívtam, amikor a rendőrök megengedték, hogy telefonáljak, mert anya nem ügyvéd, ráadásul előfordulhat, hogy úgy tudja, egy barátomnál töltöttem a tegnapot, ahol egyetlen bűncselekményt sem követtem el, csak tartalmas kikapcsolódásban vettem részt. – Gigi minél többet beszélt, annál jobban hadart. Grayson lassan arra a meggyőződésre jutott, hogy egyáltalán nem lenne szabad kávét adni neki. – Ha nem Mr. Trowbridge küldött, akkor… – Egy pillanatra elhallgatott. – Talán az apám?

Graysont arra nevelték, hogy minden körülmények között fojtsa el az érzelmeit. Az önuralom számára soha nem választható lehetőség volt, az agyában kizárólag az aktuális problémának jutott hely. Most sem gondolt Sheffield Graysonra.

– Ő volt, igaz? – Ennél elhamarkodottabban talán soha senki nem vont még le következtetést. – Légyszi, mondd meg apunak, hogy igazából nem törtem ám be a bankba! Csak arra kóricáltam, ahol a szuperbiztonságos értékmegőrző széfkazettákat tartják. De nem rossz szándékból!

– Kóricáltál? – Grayson megtartotta magának a kétkedő hangnemet.

A tizenhét éves lány elvigyorodott.

– Nem én tehetek róla, hogy nagyon észrevétlenül tudok kóricálni. – Elgondolkozott. – De most komolyan. Találkoztál az apummal mostanában?

Az apád halott.

– Nem.

– De ismered? – Gigi meg sem várta a választ. – Neki dolgozol, vagy ilyesmi, igaz? Titokban. Valamin, ami tökre megmagyarázza, miért tűnt el.

Grayson nagyot nyelt.

– Ebben nem tudok segíteni neked.

Az a rengeteg energia, ami eddig áradt a lányból, mintha egyszerre visszaszívódott volna belé.

– Biztos vagyok benne, hogy jó oka volt lelépni. Tuti nem másik nő van a dologban. És tudok a dobozról is.

Láthatóan azt hitte, hogy Grayson érti, miről beszél. Hogy valóban az apjának dolgozik. A fiú szívességet tett volna vele, ha elárulja neki az igazságot, vagy legalábbis annak egy részét, de ezt a kedvességet nem engedhette meg magának.

„Tudok a dobozról is” – mondta Gigi. Nyilvánvaló volt, hogy ez összefügg a lány előbbi beszámolójával, de Grayson a biztonság kedvéért rákérdezett.

– Tudsz a széfkazettáról?

– Nálam van a kulcsa – árulta el naivan a húga. – De álnéven bérelte a bankban, és nem tudom, milyen nevet használt. Te igen?

Sheffield Grayson álnéven banki értékmegőrzőt bérelt.

Grayson pár másodperc alatt végiggondolta, milyen következményei lehetnek ennek.

– Juliet, engem nem az apád küldött. Nem neki dolgozom.

– De ismered őt, ugye? – kérdezte halkan Gigi.

Grayson visszagondolt a rideg beszélgetésre. „Az unokaöcsém mintha a fiam lett volna. És a Hawthorne család miatt halt meg.”

– Nem igazán.

– De ahhoz elég jól, hogy tudd, nem lépett le csak úgy, igaz? – Gigi hangjából remény áradt. – Ő nem tenne ilyet – folytatta szinte megszállottan. A szeméből kipislogta a könnyeket, zabolálatlan hajfürtjei az arcába omlottak. – Amikor ötéves koromban ki kellett venni a mandulámat, apu az egész kórtermet megtöltötte lufikkal. Olyan sokkal, hogy a nővérek megharagudtak rá. Savannah meccseit mindig az első sorból nézi. Vagyis nézte. És tuti, hogy soha nem csalná meg anyát.

Minden egyes mondat élesen hasított Graysonba. Pedig legalább egyszer megcsalta. Én vagyok az élő bizonyíték. De ezt nem mondhatta el a lánynak.

– Szóval én nem veszem be ezt az egész „lelécelt a Maldív-szigetekre vagy Tunéziába egy kis adómentes hentergésre” dolgot – mondta feldúltan Gigi. – Az én apám nem lépne le csak úgy. És ezt be is fogom bizonyítani.

– Azzal, amit a széfkazettában találsz. – Grayson tudta, hogy a hangja alapján nyugodtnak és kimértnek tűnhet. De közben Avery járt a fejében, és az, hogy milyen sokat veszíthet a lány, ha kiderül az igazság Sheffield Grayson eltűnéséről.

Megállította a kocsit egy nagy, díszvakolattal fedett ház előtt. Gigi semmi jelét nem adta annak, hogy furcsállná, honnan tudja a fiú a lakcímét. Ehelyett előhúzott egy vékony nyakláncot a tengerkék felsője alól.

A láncon kulcs lógott. Egy banki értékmegőrző fiók kulcsa.

– Ezt apu számítógépében találtam. Benne, a gépházban. – Esdeklő pillantást vetett Graysonra. – Tudta, hogy kocka vagyok, és értek a gépekhez. Azt hiszem, azt akarta, hogy megtaláljam a kulcsot. Érted már? Azt akarta, hogy megtaláljam őt.

– Jobb lenne, ha aludnál egyet.

– Hat bögre rendőrkávé után? – Gigi hátravetette a haját. – Szerintem előbb fogok repülni, mint aludni.

– De nem tudsz. – Egyenesen belenézett a lány kék szemébe. – Nem tudsz repülni. És nem törhetsz be bankokba sem. Nem lehet, Juliet.

A húga az ablak felé fordította a fejét.

– Apu hívott így mindig. Tudtad? Egyedül ő. Kétévesen kijelentettem, hogy az én nevem márpedig Gigi, és annyira akaratos voltam, hogy mindenkit meggyőztem erről. – Amikor újra a fiúra pillantott, a tekintete tiszta és kemény volt, akár az acél. – Mert én ilyen buldogtípus vagyok.

Nem fogja feladni. Grayson emésztgette egy kicsit a dolgot.

– Legalább a nevedet elárulod? – kérdezte Gigi.

Ezek szerint nem ismerte fel. Nem olvassa a pletykalapokat.

– Grayson – felelte.

– Szóval a keresztneved merő véletlenségből ugyanaz, mint az én vezetéknevem? – Gigi kétkedve mérte végig. – Ne vedd zokon, „Grayson”, de nem vagy annyira ravasz, mint gondolod.