Benjamin Stevenson: Everyone In This Bank Is A Thief

Copyright © Benjamin Stevenson, 2025

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Benjamin Stevenson: Everyone In This Bank Is A Thief

Penguin Books, Penguin Random House Australia, 2025

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 520 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Faniszló Ádám – Coverist Studio

A borítót készítette: Fetter Celina

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: krimi

Aleesha Paznak

(Tolvaj)

(6-os meló)

„Talán ezért kellene az utolsó szavakat is felvenni a közhelyes eszközök és színpadi kellékek listájára, amelyekre a teoretikusok évtizedek óta ferde szemmel néznek, Ronald A. Knox atyától (!) kezdve (1924) S. S. Van Dine-on át (1928) egészen a Detektívklub (1932) tízparancsolatáig.

Ezekben a körökben tiltólistásak az olyan motívumok, mint az ismeretlen és kimutathatatlan méreg, az egynél több titkos folyosó, a rendhagyó márkájú cigarettacsikk, az egypetéjű ikertestvér vagy egyéb hasonmás… a gyilkosnak bizonyuló szolga, a hamis ujjlenyomat, a kutya, ami nem ugat, a természetfeletti jelenségek bármelyike. Bizonyos szaktekintélyek legszívesebben még a szerelmet is betiltanák, de az utolsó szavakba még senki nem kötött bele.”

Karl S. Guthke: Revelation or Deceit: Last Words in Detective Novels

„Kit megraboltak gonosz tolvajok, tolvaját lopja meg, ha mosolyog”

William Shakespeare: Othello, I. felvonás, 3. jelenet
Szász Károly fordítása

PROLÓGUS

Tekintettel arra, hogy haldoklom, és csak egy tollam van, szerintem hagyjuk az udvariassági köröket.

A nevem Ernest Cunningham. A mai napig azt mondtam volna, hogy egészen elfogadható nyomozó vagyok. Nem hivatásos, és messze nem profi, de eddig három gyilkos tanúsíthatná (amennyiben az a kettő, amelyik meghalt, képes lenne állást foglalni a kérdésben), hogy tántoríthatatlan tudok lenni. Szóval: egészen elfogadhatónak tartottam magam. De ez a haldoklásos dolog azért sokat levon az értékemből.

Amennyiben furcsállnátok, hogy pont ezt a pillanatot választottam az emlékirataim lejegyzésére, hadd tisztázzam: nem szenvedtem halálos sérülést. Egyetlen végtagomat sem veszítettem el – és nem spriccel vér a csonkjukból –, nem került méreg a szervezetembe, és nem marcangolják a testemet lángok, pár másik balszerencsés illetővel ellentétben, akikről még szó esik a következő oldalakon. Egyszerűen csak itt ülök egy hűtőszekrény méretű acélláda jéghideg alján, amelyben számításaim szerint már csak nagyjából tizenöt órára elegendő levegő maradhatott. Mármint természetesen azt az oxigénmennyiséget levonva, amit üvöltözésre és hiábavaló dörömbölésre pazaroltam, holott az ajtó nyitókódját csak én ismerem. Néhány káromkodásom meglehetősen hosszúra sikerült, és elég sok levegőt felemésztett. Szóval legyen inkább tizennégy és fél óra. De megérte.

Mivel a tintám és a levegőm egyaránt véges, nincs lehetőség a háttértörténetem részletes taglalására, de annyit azért hadd mondjak el, ha bármit is olvastok az én tollamból, az nagy eséllyel annak a következménye, hogy megoldottam egy vagy több gyilkosságot. Én az aranykor detektívregényei között nőttem fel – olyan „fair play” krimik között, amelyekben a szerző lehetőséget biztosít az olvasónak arra, hogy a bemutatott nyomokból magától fejtse meg a rejtélyt –, aminek nagy hasznát vettem, amikor valódi gyilkosságokba csöppentem, majd megírtam őket. Büszkén állíthatom, hogy semmiféle kétség nem merülhet fel a narrátori becsületemet illetően az első három könyvemben szereplő esetek kapcsán. Mindegyikben a puszta igazságot mutattam be, pontosan úgy, ahogy én láttam. Az olvasók és a szerző együtt dolgozhattak a rejtély megoldásán. Nem titkoltam el, se nem hagytam ki szándékosan semmit. Ezt nevezik fair playnek.

Azért fogalmaztam úgy, hogy „nagy eséllyel”, mert ezúttal egy kicsit más a helyzet. Igen, most is történt egy erőszakos haláleset. Sőt, több. Alig tizennégy óra, és, lássuk csak… huszonkilenc perc múlva bekövetkezik még egy. Mint azt ígértem, mindent úgy fogok leírni és bemutatni nektek, ahogy én látom. Azonban az eddigiekkel ellentétben elkövetek egy mulasztást, amire az aranykorban igencsak ferde szemmel néztek volna: nem árulom el, ki a gyilkos.

Ugyanis még nem fejtettem meg.

Mire nekilátok az írásnak, általában már ki van pipálva a műfaj összes követelménye. El vannak varrva a szálak és a sebeim – nem feltétlenül ebben a sorrendben. Az esetek nagy részében ontok is vért, és kapok is – feltétlenül ebben a sorrendben. Az is megesett már velem, hogy egy gyanúsítottakkal teli szobában álltam, és egyenként mentem végig rajtuk, amíg a valódi gyilkoshoz vagy gyilkosokhoz nem értem. Általában ez a kedvenc részem; sokan szalonjelenetnek nevezik a katartikus csúcspontot, amelyet az olvasó és a nyomozó is teljes mértékben kiérdemelt. Ez az a rész, amiért az emberek belekezdenek egyáltalán egy krimibe.

Mivel én már ismerem a végkifejletet, irányba tudlak titeket állítani, és fel tudom hívni a figyelmeteket a lényegesebb nyomokra az út során, hogy a zárójelenetre ugyanolyan jól informált fotelnyomozók lehessetek, mint én, az igazi. Ha nem tudnám, ki a gyilkos, titeket sem terelhetnélek jó irányba. Persze, így is elmondhatok néhány olyan dolgot, amire érdemes odafigyelni: például hogy a túl könnyűnek látszó nyomok valószínűleg azok is. Viszont ez nem ugyanaz. Egy krimi olyan a vége nélkül, mintha kötelességtudóan megennéd a tökfőzeléket, és mégsem kapnál desszertet.

Természetesen vannak elméleteim. Már sikerült kiszűrnöm például néhány hamis nyomot, lelepleznem pár hazugságot és egy egész rakás indítékot összegyűjtöttem, mielőtt bezártak ide, de ennek a kriminek még mindig nincs meg a gyilkosa. És ami szintén nem vigasztal: a jelek szerint elég közel kerültem ahhoz, hogy meg akarjon szabadulni tőlem. Talán ezt nevezhetem az utolsó nyomnak. De mit fedeztem fel közvetlenül azelőtt, hogy ez az egész megtörtént, amitől bosszantó kellemetlenségből veszélyforrássá váltam valakinek a szemében?

Folyamatosan azt próbálom felidézni, mekkorák lehettek a hátamra nyomódó kezek – volt rajtuk gyűrű? –, és milyen ritmusban koppantak a távolodó léptek – mekkora lehetett a hosszuk, milyen cipőt viselhetett a tulajdonosuk? – a fémes ajtókondulás után. De hiába.

Az ironikus fordulatok a regényekben nagyon hatásosak tudnak lenni, a való életben viszont inkább csak idegesítő kitolásnak érződnek. Az elmúlt huszonnégy óra nagy részét azzal töltöttem, hogy megpróbáltam bejutni ebbe a páncélszekrénybe. És most itt fogom tölteni életem hátralévő részét.

A készleteim ugyanolyan végesek, mint a rendelkezésemre álló oxigén. Van nálam egy jegyzetfüzet, egy toll és pár apróság: egy ujjnyi zseblámpa, aminek a fényénél írni tudok, egy vastag fekete filctoll, egy tönkretett rádió, egy mágnes, egy középiskolai kémiatankönyv és egy szinte teljesen üres lőfegyver. Ez utóbbi revolver, szabadon van a tára, és bár engem nem lehet fegyverszakértőnek nevezni, de így is látom, hogy csupán két golyó maradt benne. Szomjan halni nem fogok: egy üveg víz is van nálam – igen, egy üveg –, amit nem fogok meginni, mert nem az enyém. És lelkifurdalásom lenne, ha meginnám. Amúgy is sokkal nagyobb szükségem lenne levegőre, mint vízre. És amennyiben tényleg olyan szörnyű megfulladni, mint gondolom, akkor legalább van két pisztolygolyóm. Egy tartalékba.

A rendőrség előbb-utóbb fel fogja törni a széfet. Látni akarják, hogy mi hiányzik belőle. Persze ez sokadrangú prioritás lesz ahhoz képest, hogy összegyűjtsék az életben maradt túszokat, és átnézzék a pincében lévő páncélteremben támadt felfordulást. Még ha életben is maradok, mi véd meg attól, hogy az öt centi vastag acélajtó a falhoz passzírozzon, amikor lerobbantják a zsanérjairól? A rendőröknek semmi okuk nem lesz óvatoskodni. Senki sem tudja, hogy itt vagyok, mert azt sem tudja senki, hogy idejöttem kirabolni ezt az átkozott bankot.

Ja, igen. Megpróbáltam kirabolni egy bankot. Eleve ezzel kellett volna kezdenem.

Ráadásul nem is vagyok ezzel egyedül. Ebben a bankban mindenki tolvaj.

Tíz gyanúsított. Tíz rablás. Ezt már sikerült kiderítenem. És ha őrültségnek hangzik, nos, szerintem is az. Bár ahhoz már hozzászoktam, hogy mágnesként vonzanak a gyilkosságok, a rablás nekem új. Egyvalamit viszont sikerült megtanulnom: nem csak pénzt lehet ellopni egy bankból.

Amennyire tudom, az ellopott javak a következők: egy aranytoll, egy egydolláros, további összegek néhány ezertől huszonötmillió dollárig, egy kávéscsésze, egy élet, és hogy cukiskodjak is egy kicsit: egy szív.

A lista nem tartalmazza mind a tíz korábban említett lopást; még maradt pár olyan bűncselekmény és tolvaj, amivel és akivel kapcsolatban nem sikerült eljutnom a megfejtésig. Úgyhogy ez lesz a kerete a megoldásnak: minden gyanúsítotthoz hozzárendelek egy lopást. Ha érdemesnek tartottak valamit arra, hogy ellopják, akkor talán ölni is hajlandók érte. Ezekben a tolvajlásokban rejlik a gyilkossági kísérlet indítéka. Már csak az a kérdés, hogy melyikben.

De térjünk vissza az eredeti szálra. Miért szentelem az utolsó óráimat az írásnak? Mert ugyanúgy vetem papírra ezeket a dolgokat, ahogyan megoldani szoktam őket. Ha úgy teszek, mintha lenne valaki, aki elolvassa, akkor az aranykor krimijeinek szellemében tudom összerakni a nyomokat, az információk becsületes megosztásához tartva magam. Úgy gondolom, ha végigmegyek az összes nyomon, talán megtalálom a megoldást. És ha ez mégsem sikerülne a következő tizennégy órában, talán akkor is elég információt tudok lejegyzetelni ahhoz, hogy aki elolvassa, összerakhassa a teljes képet.

Nem azt akarom ezzel mondani, hogy bosszuljátok meg a halálomat, vagy ilyesmi. Jó, azért nem bánnám, ha megtennétek.

Szóval ez a helyzet. Azzal, hogy leírom ezt az egészet, talán segíthetek nektek megoldani az eddigi gyilkosságokat, és egyúttal a következőt is.

A sajátomat.

AZ ELSŐ MELÓ:
EGY ARANYTOLL

1. FEJEZET

Ernest Cunningham halott.

Bár több alkalommal szembesültem már a saját halálommal, azért meglepődtem, amikor ezt olvastam, már csak azért is, mert a halál gyakorlatilag teljesen megfosztja az embert az olvasás képességétől.

Gyorsan végignéztem magamon, hogy még mindig egy darabban vagyok-e, majd ismét a fotót bámultam, amivel a drámai hírt illusztrálták. A páncélszekrénybe zárás előtti énem még a kávézó félhomályában is egyértelműen elevennek hatott, ha kicsit sápadtnak is. A félhomályt nem a kora reggeli nap erőfeszítésének elmaradása okozta, mert az úgy tombolt odakint, mint egy ötéves gyerek a trambulinon a kerti grillpartin. A fényét azonban egy sűrű, folyamatosan mozgó árnyék takarta el, ami Huxley egész városát beborította. Egy szokványos krimiben ez az árnyék egy komolyabb vihart jelző felhő lenne, amely arra szolgál majd, hogy elszigeteljen engem és a gyanúsítottak csoportját a külvilágtól. Ebben az esetben viszont nem ez történt. Az időjárásnak sokkal ószövetségibb céljai voltak. Bár pont úgy rohangáltak az emberek odakint, mintha tényleg kitört volna a vihar, a homlokukat könyékkel védve, nyoma sem volt esőnek és szélnek. A fekete árnyék eleven lényként mozgott az égen.

A cikk címe nem csalt: tényleg egyedüli áldozat vagyok. Vagyis inkább az a Laurence Birch nevű színész, aki engem játszott a három gyilkossági ügyem egyikéből készült tévésorozatban. Beszéltem már vele annyiszor – kétszer Zoomon és kétszer személyesen –, hogy némi bűntudat támadjon bennem, mert gyorsan átsiklott a tekintetem a nekrológján, az elkerülhetetlen szavakat keresve: a gyártást későbbre tolták.

– A halálodról szóló hírek kissé eltúlzottak – jegyezte meg a menyasszonyom, Juliette kikapva a kezemből a telefonját, ugyanakkor egy ragacsos, megvajazott banánkenyeret tömött a szájába. Juliette szakmai önéletrajza eléri egy költészetrajongó szörfös mellkasán a tetoválásának hosszát: volt sípálya-tulajdonos, író és gyanúsított egy gyilkossági ügyben. De mindez a múlté. Ahogy a hosszú haja is. Nemrég levágatta egy jótékonysági kampány kedvéért, és a stílusa sokkal határozottabbá vált; a sima, lenyalt frizurájával lazán részt vehetne bármilyen rendezvényen a szesztilalom idején. Mint mindig, egy kicsit leégett a napon, mivel pont ugyanannyit lebzselt a szabadban, mint én a kórházi ágyon. Az ausztrál telet a hegyekben töltöttük, ő alkalmi síoktatóként, én pedig egy lőtt sebből lábadozva.

– Nem is hasonlít rám – jelentettem ki. Előhúztam a zsebemből a telefonomat, hogy ismét kikeressem a cikket, és végigolvassam, de Juliette azt is elvette tőlem.

– Egy kicsit hasonlít. Ne játssz időnyerésre!

– Nem játszom. Bár azt már korábban is meg akartam említeni, hogy ez a fotós túl drága. Muszáj lesz lemondanunk az előételről.

– Nem mondunk le az előételről.

Én a közelgő esküvőnk miatt idegeskedtem, de nem a szokásos okokból. Mivel egy gyilkosság során ismerkedtünk meg, és egy másik során jegyeztük el egymást, elkerülhetetlennek látszott, hogy valaki az esküvőnkön is meghaljon. Legalábbis egy könyvben biztosan ez történt volna. Az élet nagy eseményei elég veszélyesek tudnak lenni egy krimisorozat detektívje számára.

– Négyezer dollár, csak a fotókra. Mégis mivel készíti őket? A Hubble-teleszkóppal? – folytattam, és gyorsan összeadtam fejben a számlákat. – Ezzel együtt 38 ezernél tartunk. Elfogadhatatlan.

– Mi ütött beléd? – kérdezte Juliette eltátott szájjal. – Kit érdekel ez?

– Engem. – Ott motoszkált már egy ideje a fejemben, és végül ki is böktem. – Ausztráliában a házasságok negyvenhárom százaléka válással végződik. És minél többet költ valaki az esküvőre, annál nagyobb a válás esélye, legalábbis statisztikailag. Egy átlagos esküvő 36 ezer dollárba kerül Ausztráliában. Tehát ha ennél többet költünk, megnöveljük a válásunk statisztikai esélyét.

– Szerintem meg az befolyásolná drasztikusan a válásunk statisztikai esélyét, ha meginnék négy mimózát az előkészületek során, és még az előételt is megtagadnák tőlem. És ez az esküvős kötözködés egyértelműen időnyerésre megy – jelentette ki Juliette. Hátradőlt, és karba fonta a kezét, hogy félelmetesebbnek tűnjön. – Meséld el még egyszer!

– Oké. Izé. Nos, tudod…

– Túl nagy utat tettünk meg egy nos, tudodhoz.

Ha el akarjátok helyezni Huxley-t a térképen, akkor induljunk ki abból, hogy a vidéki települések Sydney-től való távolságát elég nagy pontossággal meg lehet becsülni a banánkenyerünk vastagságából. Mi legalább öt centiméterrel számolhattunk, ami nagyjából hétórás autóútnak felel meg északi irányba, egészen a Queensland határáig, az Ausztrália keleti partvidékét a belső részektől elválasztó hegyvonulat, a Nagy Vízválasztó lábáig. Ott tankoltunk fel a hiteltárgyalás előtt, amelyre a Huxley’s Bank, az ország egyik legrégebbi, családi tulajdonban lévő bankja invitált meg minket. Abból, hogy magát a várost is róluk nevezték el, ki lehet következtetni, mennyire befolyásosak. Úgyhogy egy kicsit ideges voltam.

– Vedd már komolyan. És húzd már ki magad! – szólt rám Juliette, majd megköszörülte a torkát, és a hangját elmélyítve hozzátette: – Én nagyon elfoglalt ember vagyok.

– Winston Huxley elég belátó…

– Ernest… – esett ki a menyasszonyom a szerepéből egy nyüszítés kíséretében. – Működj már együtt velem!

Erre kihúztam magam, és megigazítottam a nyakkendőmet, amelyről elveszítettem a vitát. Mint kiderült számomra, a nyakkendőviselés elősegíti a banki hitelek jóváhagyását; talán azért, mert az önakasztásra való hajlandóságot jelzi.

– Oké. De ha megengeded: a való életben senki nem mond olyanokat, hogy „én nagyon elfoglalt ember vagyok”. És amikor a regényekben mond valaki ilyet, azzal azt akarja jelezni a szerző, hogy az illető egy bunkó.

– Te most lebunkóztál?

– Még mindig a tárgyalásra próbálunk?

– Hajlandó ekkora kockázatot vállalni?

– Mr. Huxley, gyönyörű az irodája.

Eljátszottam, hogy körülnézek a kávézóban. A félköríves ablak felől – amelyen a Liz Kávézója felirat aranybetűi hámlottak lefelé békésen – milliónyi apró koppanás szűrődött be (nem a jégeső miatt, amennyiben máris elhamarkodott következtetéseket vontatok volna le). Úgy figyeltem meg, hogy a vidéki vállalkozások neve gyakran meglehetősen lényegre törő. Ennek alátámasztásaként megjegyezném, hogy aznap reggel Darren Thai Étterme előtt parkoltunk le. Eszembe sem jutna leszólni Darren kulináris képességeit, de sokkal szívesebben kóstolnám meg Liz banánkenyerét, mint Darren pad thaiát. És a jelek szerint mások is így lehettek ezzel, legalábbis a Kiadó táblából kiindulva, amely az étterem poros kirakatában figyelt, egyetlen rajzszöggel rögzítve. Ekkor két emberre siklott a tekintetem: velünk szemben ültek, és a lányukat vigasztalták, Laurence Birch fotóját bámulva a telefonján. A lány sápadt volt, még az arca is beesett a sokktól. Fura dolog a rajongás. A hollywoodi sztárokkal fenntartott pszeudoszociális kapcsolat ugyanolyan szívfájdalmat okozhat egy fiatal nőnek, mint amit meggyilkolt emberek családtagjainál tapasztaltam.

Megpróbáltam kiseperni a fejemből a kávézót, és beleélni magam a szerepembe, ahogy Winston Huxley irodájában ülök.

– Szóval, meséljen nekem az ajánlatáról – végszavazott Juliette, még mindig a mellkasából beszélve.

– Az elmúlt évek során egész komoly hírnévre tettem szert bűnügyek megoldása terén. Az összes esetem nagy port vert fel az országban, és három memoárt is közzétettem a megoldásukról. Az ajánlatom arról szól, hogy ez irányú tehetségemet, izé… – Elkaptam Juliette tekintetét, és összeszedtem magam. – …szóval, professzionálisabb mederbe terelhetném. Uram. A kölcsön lehetővé tenné egy vállalkozás elindítását: fedezné a székhely bérleti díját és az informatikai támogatást. Talán még egy-két alkalmazott felvételét is.

Juliette megsimogatta a képzeletbeli szakállát.

– Nos, ez lenne az első nyomozóiroda az általunk folyósított hitelből. Milyen szakirányú végzettséggel rendelkezik?

– Régebben arról jelentek meg könyveim, hogyan kell krimit írni. Nagy rajongója vagyok a klasszikusoknak… Agatha Christie-nek, Ronald Knoxnak és a többieknek. A vállalkozásunk alapgondolata, hogy a klasszikus detektívregények szabályait követve oldanánk meg való életben megtörtént eseteket.

– Nulla tapasztalat – motyogta Juliette az orra alatt. – És nagyjából mekkora tiszteletdíjat kérnének egy gyilkosság megoldásáért?

Ezen felhúztam az orrom.

– Huxley nem kérdezne ilyeneket!

– De lehet, én pedig biztosan – esett ki Juliette ismét a szerepéből, majd végighúzta a tenyerét az arcán, ahogyan a színészek szokták, hogy összeszedjék magukat. A hangja még egy fokkal mélyebb lett. – Ez egy üzleti vállalkozás, és egy üzleti vállalkozásnak elegendő bevételt kell generálnia ahhoz, hogy megbízhatóan törleszthesse a hiteleit. Nem bánnám, ha fontolóra vennénk, honnan fog bejönni az a pénz. Sorozatgyilkosokra kedvezményt is adnak? Gondolkoznak bármiféle hűségprogramban?

Én is visszahelyezkedtem a szerepembe.

– Az igazat megvallva, szívesen eltávolodnék valamelyest a gyilkosságoktól. Sok embernek szüksége van profi magánnyomozóra, nem kell ahhoz véres ügyekbe keveredni.

– Mennyi bevétele származott az első három esetéből?

Rámeredtem Juliette-re. Kezdtem úgy érezni, hogy szórakozik rajtam.

– Tessék?

– Mennyi?

– Hát, semennyi. Mint azt te is tudod.

– Honnan tudnám? Csak most találkoztunk. Engem Winstonnak hívnak. Szóval abban reménykedik, hogy sikerül pénzt csinálnia ebből, holott eddig ingyen nyomozott ki gyilkosságokat?

– Azokba a gyilkosságokba gyakorlatilag csak belebotlottam.

– Belebotlott? – lapozott az asztalon heverő, hivatalosnak tűnő dokumentumba, amiért egy dollárral többet fizettem az alapárnál, hogy prémiumminőségű spirálkötést kapjon. Elfintorodott. – Ezt nem találom a marketingtervében.

– A vállalkozás híre szájhagyomány útján terjed majd.

– A halottak nem beszélnek.

A nyakkendőmet babráltam. Juliette láthatóan mély élvezetét lelte abban a pár másodpercben, amíg vergődni hagyott, de végül megesett rajtam a szíve.

– Most min dolgozik?

– Semmin. – Igyekeztem könnyednek hangzani. – Hacsak Laurence Birch nem gyilkosság áldozata lett.

Pedig de. Természetesen nem természetes halált halt. Ám erről majd később.

– Akkor mesélne a legutóbbi esetéről? – folytatta Juliette.

– Most meg kell változtatniuk a szereposztást. – Még mindig Laurence járt a fejemben. Észre sem vettem, hogy hangosan beszélek, amíg meg nem szólalt.

– Megindító. Véleményem szerint jelenleg nem ez a prioritás.

– Először le kell tudniuk a temetést, majd meg kell változtatniuk a szereposztást.

– Megtennéd, hogy koncentrálsz egy kicsit? Szóval, az előző esete…?

– Nyolc hónapja történt. Karácsonykor. Meglőttek. Beletelt némi időbe a felépülésem… Nem lehetne… nem lehetnénk egy kicsit ismét önmagunk?

– Én teljesen önmagam vagyok – akasztotta be Juliette az ujjait a nadrágja derekába, mintha a képzeletbeli bankárkaraktere izmai szinte szétfeszítenék a farmerját, majd hátradőlt, és színpadiasan szipákolt. – Megmondjam, mit gondolok erről? Hogy egy összecsapott, kevéssé jövedelmező üzleti terv, amit megfojtanak a biztosítási díjak, és, legyünk őszinték, a szakmával járó egészségügyi és biztonsági kockázatok. Már ne is haragudjon, de három gyilkosságra nem lehet üzleti vállalkozást építeni. Nem hinném, hogy bárki is pont magát akarná megbízni…

Amilyen egyenes arányban növekszik a pékek nagyvonalúsága a reptértől való távolsággal, úgy csökkennek a hitelszerződésekkel szembeni elvárások. Ennek már az elejétől fogva nyilvánvalónak kellett volna lennie: senki sem fog hét órán át autózni, ha annyira tuti a vállalkozási koncepciója.

Juliette nem Winston Huxley-t imitálta, hanem azokat a banki alkalmazottakat, akik üres kézzel hajtottak el minket Sydney összes üvegfalú sarokirodájából és filcvédős, alagsori íróasztalától. Mi oda-vissza végigjártuk a teljes Canossát – és az oda-vissza ebben az esetben szó szerint értendő, mert ismét a startmezőn találtuk magunkat. Amikor azt mondja az embernek egy gyémántfogú uzsorás, aki feltehetően két térdkalács összetörése között szakít egy kis időt, hogy túl kockázatosnak találja az üzleti ötletét, az elég rossz hatással tud lenni a szóban forgó ember önbizalmára.

A legitimebb hitelintézeteknél még csak nem is hallottak rólam, és úgy gondolták, egy magánnyomozó-iroda létrehozásának ötlete idejétmúlt. Erre eleve fel voltam készülve. Ami megdöbbentett, az azoknak a reakciója volt, akik viszont hallottak rólam. A könyveim ahelyett, hogy a zseniális nyomozói képességeimről tanúskodnának, mint azt többször is elmagyarázták nekem, egy sor kockázatos, halálközeli élményt örökítenek meg. Az egyik bankár úgy fogalmazott, csak azért tartják a memoárjaimat a boltokban a „detektívregények” között, mert „biztosítói rémálmok” polc nincs. Az én figyelmemet sem kerülte el az utamat kísérő veszélyhelyzetek feltűnő gyakorisága: a legutóbbi halálközeli élményemet követően még szervdonorként is regisztráltam a biztonság kedvéért. Ám a bankárok reakciójából megértettem, miért csillant fel annak a hölgynek a szeme, aki a kezembe nyomta a donorkártyámat, akár egy rajzfilmfigurának, akinek a pupillái dollárjelekké válnak, és miért kísérte a mosolyát szinte hallható pénztárgép-csilingelés, mintha az elkerülhetetlen halálom egy csapásra megduplázta volna a havi kvótáját. Egyetlen bank sem lenne hajlandó egy olyan emberbe invesztálni, akinek bármelyik esete nagy valószínűséggel az utolsó is lehet. A folyamatban lévő haldoklásom számos bosszantó aspektusa közül talán ez a legidegesítőbb: azoknak a nagyon elfoglalt embereknek igazuk volt.

És nem elég, hogy ez az eset fogja elvenni az életemet: még csak egy árva fityinget sem kerestem rajta. Ezúttal sem.

A Huxley’s Bankba való meghívás váratlan, indokolatlan mentőövnek látszott. Winston azt kérdezte, milyen gyorsan tudnánk személyesen megjelenni nála, és egész éjszaka autóztunk, hogy délelőtt tízre odaérjünk. Tényleg úgy éreztük, ez az utolsó esélyünk.

Elegem lett. Felálltam a székről, és összes színészi tehetségemet latba vetve, az ujjamat minden egyes kijelentésnél az asztalra csapva előadtam a nagy finálémat.

– Három gyilkos. Több mint egy tucat gyilkosság, ha megjegyezhetem. A Huxley’s Bank életeket menthetne meg. Számtalan tévéinterjúban, rádióműsorban és országos híradóban szerepeltem. Pár hónapja kiszivárgott a telefonszámom, és annyi hívást kaptam, hogy le kellett cserélnem. De még csak nem is ez a legfontosabb.

Juliette igyekezett elnyomni a gúnyos vigyorát.

– Akkor mi a legfontosabb?

– Az, hogy én megoldhatatlan bűncselekményeket oldok meg. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy ajánlatos lenne engem megbízni nyomozással. Azt akarom mondani, hogy engem kell megbízni – rogytam vissza kifulladva.

– Tudtam, hogy ez is megbújik benned valahol – nyújtotta ki a kezét Juliette, hogy megsimogassa a vállamat. – Hogyan is mondhatna nemet neked ezek után?

– Szerintem pont úgy, ahogy mindenki más. Boldogan – nyúltam a banánkenyér felé, mire Juliette elhessintette a kezemet. Kelletlenül bár, de diétázni kezdtem az esküvőre; abból kiindulva, hogy hányszor döftek már belém kést, nem éreztem, hogy akkora baj lenne egy kis extra védőréteg a derekam körül. Viszont egy új öltönnyel, még ha a fotóst le is mondanánk, veszedelmes közelségbe kerülne az esküvői költségvetés a mágikus 36 ezerhez. Ráadásul a nyolc hónapig tartó lábadozásom teljesen lenullázta a megtakarításaimat. Persze befolyt némi jogdíj a memoárjaimból, de egyre kevesebb. A tévék pedig nem fizetnek olyan jól, mint gondolná az ember. Az ügynököm azt mesélte, a filmes jogokat megvásároló producer hatalmasat bukott nemrég valamivel, és most egy „alacsony költségvetésű projektre lenne szüksége ahhoz, hogy ismét a víz fölé kerüljön; pont olyasvalaki kellene neki, mint te”. Úgy sejtem, ezt eredetileg bóknak szánta. Laurence Birch volt az egyetlen érték az egész projektben. Erre most meghal.

– Hogy halt meg? – váltottam témát, hogy eltereljem a saját figyelmemet a pénzről és az elmúlásról szóló, sokkal kellemesebb gondolatok felé, miközben felálltunk, és elfoglaltuk a helyünket a kassza előtti sorban, hogy rendezzük a számlát.

A család, amelyen korábban megakadt a tekintetem, időközben kettévált: anya és lánya már kimentek, az apa pedig ott toporgott előttünk, láthatóan alig bírta kivárni, hogy a pénztáros a kezébe nyomja a visszajárót. Folyamatosan a nyakát forgatta és a karóráját nézegette. Egy pillanatra megláttam a digitális kijelzőt: 5:30. Akárhova is sietett, nem lehetett oka aggodalomra; az órája négy órát késett. Valójában már fél tíz volt. Miután megkapta a visszajárót, Idegzsába úr vállal nekem ütközött, amikor elrobogott mellettem, és elejtett néhány érmét. Le sem hajolt, hogy összeszedje, csak továbbszáguldott a kijárat felé, mintha tehetetlenül sodródna az idegesség hullámain. Egy gyors megjegyzés: ahogy senki sem halhat meg messzire ható következmények nélkül egy krimi első fejezetében (helló, Laurence Birch), úgy össze sem futhat másokkal egy kávézóban. Akkor még nem tudtam, de így kezdődött Bryce Fredericks életének egyik legrosszabb napja.

– Birch? Jaj – rázta meg a fejét Juliette felidézve az esetet. – Tegnap elütötte egy teherautó, vagy valami ilyesmi. A cikk szerint fél órával ezelőtt kapcsolták le az életfenntartó gépekről.

– Arról a színészről beszélgetnek? – kapta fel a fejét a pénztárosnő, aki feszes, magasra fésült lófarokban viselte a haját. – Errefelé történt, nem messze innen. Byron Bayben.

A nem messze kifejezést elég tágan értelmezik vidéken. Byron Bay a hegylánc túloldalán, a tengerparton helyezkedik el, kétórányi autóútra. A legalább kilencven percre lévő Brisbane-t a pofátlanabb ingatlanügynökök úgy jellemeznék, hogy gyakorlatilag a szomszédban van. Byron Bay egy puccos tengerparti oázis, ahol a spirituális tanok hívei azonos arányban nyüzsögnek a hátizsákos turistákkal a több millió dolláros paloták között. A pozitív gondolkodás találkozik ott a negatív tőkeáttéttel, és a legtöbben mezítláb járnak, hogy kapcsolódjanak az Anyatermészethez, feltéve, hogy ez a wifihálózat neve. Byron népszerűsége rohamosan ívelt fel az elmúlt években, és mostanra a hírességek egész portfóliójával büszkélkedhet. A jelek szerint még Laurence is ezen a településen ütötte fel az ausztráliai bázisát.

– Segítsen már eldönteni nekünk egy fogadást – fordultam a pénztároshoz Juliette elé vágva, hogy az olvasóhoz érintsem a bankkártyámat. Bármennyire is le voltam égve, ragaszkodtam ahhoz, hogy én fizessek. – Hasonlítok én Birchre?

– Nem – mért végig a hölgy. – Ön jóval magasabb. És a válla is szélesebb. Az a fickó egy törpe.

Jogos. Ez volt az első, ami feltűnt Laurence-ben, amikor találkoztunk. Én sem vagyok kifejezetten hórihorgas – a menyasszonyom egy fejjel magasabb nálam –, de Laurence meglepően kicsi, mint gyakran a színészek, akiket jellemzően óriási képernyőkön látunk, és csak térdtől felfelé veszik őket, mert egy rakat telefonkönyvön állnak. Laurence-nek ráadásul a fogsora is szégyentelenül fehér volt, és olyan sűrűn villogtatta, mintha kifejezetten dicsekedne a rajta végrehajtott drága fogászati beavatkozásokkal. Úgy bazsalygott, mint aki garázson kívül, a nyílt utcán parkolja le a Lamborghinijét. Minden ok nélkül, pusztán felvágásból.

Az első találkozásunk másik furcsa aspektusa az volt, hogy megkérdezte, belenézhet-e a tárcámba. Mivel úgy sejtettem, ekkora sztár nem fogja lenyúlni a törzskártyámat, amiről még három pecsét hiányzott az ingyenkávéhoz a Nem babra megy nevű helyen, és elég kíváncsivá is tett, megengedtem neki.

– Ez azért nem túl megalapozott összehasonlítás. Ő csak filmekben látta – kritizálta Juliette a húzásomat, amikor kifelé indultunk. – Nem találkozott Laurence 2.0-val.

Ez a mi belső viccünk. Mire másodszor összefutottunk, egy délelőtti megbeszélésen a televíziós adaptáció producerénél, egy szürke, egérszerű francia férfinál, akit Remy Allard-nak hívnak, Laurence teljesen megváltozott. Még mindig nem hittek volna minket egypetéjű ikreknek, de simán kinéztem volna belőle, hogy kifosztotta a gardróbomat, mert pont úgy öltözött, ahogy én szoktam. Ugyanolyan márkájú farmert viselt, felhajtott ujjú vászoninget, és a baseballsapkáját is a kedvenc futballcsapatom emblémája díszítette. Pedig egyszer sem került szóba, kinek szurkolok, bár, jobban belegondolva, valószínűleg a tagsági kártyámat is megtalálhatta a tárcámban. Kicsit lenövesztette az eredetileg katonásra nyírt haját (nem sokkal korábban egy háborús filmet forgatott), és némi borostát is növesztett, de odáig azért szerencsére nem ment el, hogy a haját is barnára festesse, amilyen az enyém. A Nem babra megy kávézó elviteles poharát szorongatta a kezében (mégis lenyúlta a törzsvásárlói kártyámat, vagy legalábbis az ötletét), és keményen kísérletezett a legvadabb ausztrál akcentus rekonstruálásával. Így tudhattam meg első kézből, miért olyan híres a beleélő képességéről.

Kicsit hátborzongatónak találtam, de amennyiben ez felmerült volna bennetek, a színészi alakítása messze nem tette lehetővé, hogy hitelesen ellophassa valakinek a személyazonosságát, ami az aranykor krimijeinek a végső mentsvára. A következő pár óra során ezt a lehetőséget is át fogom ugyan gondolni, már csak azért is, amit Birch kávéspoharára írtak, de még mindig nehezen tudnám ezt elképzelni. Ráadásul ki akarna engem megölni, főleg még mielőtt a gyilkosságok, amiket ki akarok majd nyomozni, egyáltalán bekövetkeztek volna? Arról sem sokan tudtak, hogy a Huxley’s Bankban leszek aznap – miért akartak volna megakadályozni a látogatásban, hátha meg tudok oldani néhány gyilkosságot?

Elkalandoztam. Az a lényeg, és ez valószínűleg többet árul el rólam, mint róla, hogy amikor leereszkedett az én stílusomig, Laurence Birch leginkább olyan benyomást keltett, mint egy híresség, aki inkognitóban akar feljutni a repülőre. Az alakítása egy olcsó jelmez volt, semmi más. Egy esetleges bérgyilkosnak mindkét szemét ki kellett volna szúrnia ahhoz, hogy összetévesszen minket.

Juliette megtorpant előttem a kávézó ajtajában, hogy összeszedje a bátorságát, és szembeszálljon az odakint tomboló, széltelen és csapadéktalan viharral. Felötlött bennem egy gondolat.

– Ha tényleg úgy gondolod, hogy hasonlítunk egymásra, az azt jelenti, hogy vonzónak találtad Birchöt?

– Én jobban vigyáznék a szavaimra a helyedben, Ern – nyitotta ki az ajtót a menyasszonyom. – Ma egyszer már majdnem meghaltál.

2. FEJEZET

Odakint dögvész tombolt. Mondom, hogy az időjárás ószövetségi terveket forgatott a fejében.

Lepkék. Több millió lepke. Az időjárási viszonyok és termikus légáramlatok tízévente egyszer előforduló összjátékának köszönhetően az egész faj összes egyede egyszerre migrált Huxley-ba. Noha nem fehéredett ki tőlük minden, azért elegen voltak a levegőben ahhoz, hogy az ember csak lesütött szemmel és csukott szájjal közlekedhessen, amennyiben nem akart hívatlan látogatókat találni egyikben sem. És ne értsétek félre a helyzetet. Ezek nem ragyogó színekben tündöklő, pompázatos pillangók, csak apró, fehér kártevők – előnyösen marketingelt molylepkék. Úgy is viselkednek, mint a moly a lámpafényben: hektikusan csapongtak. Miután többtucatnyian belénk csapódtak, akár egy horda figyelmetlen vásárló karácsony előtt fél nappal, Juliette-tel leszegtük a fejünket, és sietve átkeltünk a találóan elnevezett Fő utcán, mintha jégesőn vágnánk keresztül.

Kémiai szempontból az arany nem mágneses (ezt egy kémiatankönyvből tudom, ami itt van mellettem a páncélszekrényben, amely hamarosan a koporsóm is lesz, de erről majd később), ám erről nehezen lehetett volna meggyőzni ezt a vidéket az 1800-as évek végén. A város gyakorlatilag egyik napról a másikra nőtt ki a földből, amikor Huxley dédpapa egy ígéretes aranyércdarabot talált a hátsó udvarában, és özönleni kezdtek ide a kincsvadászok. A korábbi magányos gazdaságot hirtelen egy ideiglenes sátortábor vette körül. Mindenféle szolgáltatásra is szükség lett. Először egy orvosra, és nem sokkal később, az egészségügyi ellátás minőségéből kifolyólag, temetkezési vállalkozóra is. Egy kis érdekesség: Huxley-ban működik az ország egyik legrégebbi krematóriuma, közvetlenül a templomhoz építve. Utánuk megérkezett a hentes, a skorbut, majd a szatócs is. Ebben a sorrendben. A könnyen jött vagyont természetesen elherdálni sem nehéz: hamarosan megjelent a városban a sör, a kenyér és a prostitúció. A vászonfalakat deszkák váltották. Mindez még azelőtt, hogy a település nevet kapott volna. Nem különösebben meglepő, hogy az arany oroszlánrészének birtokosa nagy szerepet kapott a város névadásában, és az urbanisztikai Monopoly utolsó eleme, a bank megalapításában is. Az elszigetelt gazdaságból a gazdagság szigete lett – ki korán kel, aranyat lel.

A Fő utca önmagában is tökéletesen illusztrálná a történetet: bár csak egysávos, szinte autópálya-szélességű, mivel lovak és szekerek számára tervezték, és azóta sem változtattak rajta. A városban pontosan annyi gyalogos-átkelőhely van, mint közlekedési lámpa: egy sem. Az úton való átjutás a puszta szerencsén múlik. Az egyetlen modern fejlemény a parkolóövezetek bevezetése: hétköznap két órára lehet megállni a belvárosban, bár szerintem a világ legbalszerencsésebb emberének kellene lenni ahhoz, hogy megbírságoljanak valakit, és a bírság összegét a pénztárca mélyén összegyűlt apró bőven fedezné.

A Fő utca két oldalát lépcsőzetes kialakítású épületek szegélyezik, díszes, a gyarmati időkből ránk maradt háztetőkkel, amitől úgy festenek, mintha tisztisapkát viselnének. A hibátlan homlokzatok a legkülönfélébb pasztellszínekben tündökölnek, és ettől az utca összképe rózsaszínből kékbe, majd sárgába vált. A tetőket és az ereszeket gipszből formázott feliratok díszítik, mert a műemlék épületek pont olyanok ebben, mint a kisgyerekek: mindig szívesen adják a világ tudtára a nevüket és a korukat. Serfőzde, alapítva 1912-ben. A hegyek ott tornyosulnak a városon túl, a körvonaluk a távolban, akár egy selyemlepedő alatt fekvő holttest egy noir detektívsorozatban. Nem meglepő tehát, hogy Huxley igen kedvelt forgatási helyszín. Elég leparkolni néhány veterán autót a bíróság elé, kivezényelni a főkötős statisztákat az utcára, és máris mintha visszarepültünk volna az időben.

A Huxley’s Bank még félhomályban is impozáns árnyékot vet a történelmi csomópontra. A háromemeletes, hatalmas homokkő tömbökből álló épület felső szintje kisebb a többinél, hasonlatos egy esküvői torta tetejéhez. A három szint talán nem hangzik soknak, de még így is messze a szomszédai fölé nőtt. Csak a mögötte álló templom harangtornya magasabb az egész városban. Mivel ezt a települést az aranyláz határozta meg, mindenki tudta, hol keresse a valódi áhítatot. Mintha ezzel is a státuszát akarná fitogtatni, a bank az egyetlen felújítatlan épület, láthatóan nem rajonganak itt a modern vívmányokért. Az ablakait védő vasrácsok Hannibal Lecter álarcát idézik.

Széles lépcsőfokok vezetnek fel tucatnyi kőoszlop között a nagy rézkapuig, amit csillogó szegecsek és egy megcsavart fémkoszorút formázó kopogtató díszít. Felsiettünk Juliette-tel a lépcsőn, hogy minél hamarabb magunk mögött hagyhassuk a lepketornádót. Az apró rovarok még mindig hatalmas felhőben rajzottak a fejünk felett, ami selyemlepelként takarta el az eget. Verdeső szárnyaik között csak pár csillanásnyi napfény jutott át.

A rézajtó akadálytalanul nyílt ki előttünk – ami a súlyát tekintve valamiféle elrejtett hidraulika közreműködésére utalhatott –, és miután beléptünk, egyfajta előszobában találtuk magunkat, egy kis helyiségben, amelynek az egyik oldalán egy bankautomata, a másikon egy esernyőtartó állt, közvetlenül előttünk pedig üvegajtók sorakoztak, azok már mozgásérzékelővel felszerelve. Visszatekintve azt kívánom, bár hosszabban elidőztem volna a küszöbön. Csak hogy mélyet szívjak a levegőből, és elgyönyörködjek a napfény villódzásában. Azt szokták mondani, egy nyomozó álljon meg időnként, és figyelje meg a nyomokat. De senki sem mondott még olyat, hogy bármi mást is meg kéne figyelnie.

Azért kapaszkodom ennyire abba a pillanatba, mert huszonhat órája múlt, hogy beléptem a bankba. És azóta nem hagytam el. Kezdek beletörődni, hogy valószínűleg soha nem is fogom.

A bankoknak biztonságérzetet kell kelteniük az emberekben, mondta egyszer nekem egy belsőépítész. Ezt kétféleképpen lehet elérni. Vagy azzal a megközelítéssel, hogy a bank egy éppen olyan szerény, kötelességtudó entitás, akár az ügyfél maga, akinek pénzét tisztelettel és nagy odafigyeléssel kezeli, vagy éppen ellenkezőleg: a bank semmiben nem hasonlít a kliensre, viszont olyan luxusban fürdik, ami iránt olthatatlan vágyat ébreszt benne. A végkimenetel ugyanaz: szépen a kezükbe adjuk a nehéz munkával megkeresett pénzünket.

A Huxley’s a jelek szerint a két filozófia ötvözetébe invesztálta a belsőépítészetre szánt költségvetését. A klasszikus, sötétre pácolt faelemeket zöld bőrkárpit és lágy hangulatvilágítás egészíti ki az átriumban. A földszint egy tágas, egybenyitott tér, a közepén egy hajóhídra emlékeztető, kör alakú recepcióspulttal, mögötte egy magányos alkalmazott. A belmagasság hatalmas: a mennyezet három szinttel feljebb kezdődik csak. Az első emelet hiányzik az épületből, és a második helyén is csak egy egyszerű, korláttal védett galéria húzódik. A falakból narancsfényű lámpák állnak ki, akár a fáklyák a piramisokban. A belső tér egész hangulata gazdagságot áraszt, ugyanakkor meglepő módon mégsem érződik hivalkodónak. Az ajtó melletti kis emelvényen alkar méretű aranyrög van kiállítva egy krómrúdon. A lefelé hegyesedő végével pont úgy néz ki, mint egy ősrégi áldozati tőr. Az emelvényén, a táblán az áll: Harold Huxley első felfedezése, 1892.

– Mások az első dollárjukat keretezik be – vonogatta a vállát Juliette, és megnézte magának a rögöt. – Én nem értek az aranyhoz. Mit gondolsz, mennyit érhet?

– Szerintem eleget ahhoz, hogy meg lehessen nyitni belőle egy nyomozóirodát.

A kiállítási tárgy mellett egy biztonsági őr állt. A kitűzőjén a Felix név szerepelt, és kínai–ausztrálnak néztem. Frissen vasalt fehér inget viselt fekete váll-lapokkal, két kezét az övcsatja két oldalán nyugtatta. Egy revolver lógott a derekán. Egy műanyag szék és az egyik lába mögött rejtőző, neon narancssárga sportitalos üveg egészítette ki a posztját. Hogy jelezze nekünk, szemmel tart minket, áthelyezte a súlyát egyik lábáról a másikra, és megköszörülte a torkát. Mintha egy elítélő torokköszörüléstől valaha is meggondolta volna magát egy bankrabló.

Felemeltem a kezem.

– Nem állt szándékomban…

Juliette maga után húzott. A cipőnk hangosan kopogott a fekete-fehér rombuszmintás csempén a recepció felé.

– Miért kell neked fegyveres embereket provokálnod? – bökte meg a mellkasomat azon a ponton, ahol meglőttek. – Vagy túl rövid az emlékezeted, vagy túlságosan szereted a kórházi kosztot.

– Vagy olyan rövid az emlékezetem, hogy már el is felejtettem, milyen rossz a kórházi koszt – replikáztam. – Az a pisztoly egyébként is csak dísznek jó. A fickó akkor sem rántana fegyvert, ha megpróbálnám kirabolni a bankot. Itt az összes pénz biztosítva van, és egy tapasztalatlan biztonsági őr nem kockáztatná meg, hogy az ő fegyverhasználata miatt eszkalálódjon a helyzet. Ő csak egy színházi kellék. Akár a rácsok az ablakokon. Csupán arra szolgálnak, az ember elhiggye: ez egy jól védett épület, és így a pénze is biztonságban lesz. Ráadásul manapság minden digitális. Kinek jutna eszébe bankot rabolni?

Juliette felsóhajtott.

– Már megint átmentél nyomozóba?

– Ne fogd vissza magad – tornáztattam meg a nyakamat mérkőzésre készülő bokszoló módjára. – Rázd le a pókhálókat.

Juliette pontosan tudta, mit kell mondania, bár a szubjektív véleményem szerint kicsit lélektelenül darálta a szövegét.

– Miből gondolod, hogy ez a biztonsági őr tapasztalatlan?

Visszapillantottam az egyenruhás alakra.

– Nos, egyrészt van széke, és mégis áll. Biztosan nem tiltja semmi, hogy leüljön. Szerintem csak bennünk akar jó benyomást kelteni. Ráadásul az övébe kapaszkodik, mintha lehúzná a lőfegyver, tehát a nadrág nem az ő mérete. Akár le is fogyhatott, de akkor új nadrágot venne, szóval valószínűleg inkább nem visel rendszeresen ilyen súlyos övet. Mindenesetre aligha kell attól tartanom, hogy váratlanul rám támad, mert ha megtenné, leesne a nadrágja. Folytassam?

– Felfogtam, vérbeli nyomozó vagy.

– Igazából azért áll, mert a tekintete így egy vonalba kerül a recepcióséval, akivel lopva szemezni próbál, ami ülve nem menne.

Juliette is megfordult, hogy megnézze magának a vörös hajú recepcióst – harmincöt körüli hölgy, vagyis nagyjából egyidős lehetett az őrrel –, aki az egyik kezével jegyzetelt, a másikon pedig kék csuklóvédőt viselt.

– És a célszemély viszonozza. De a pillantásaik évődők, nem tüzesek. Érdeklődő jellegűek. Még nem ismerik egymást túl jól.

– Milyen az az érdeklődő pillantás? – kérdezte Juliette.

– Pont ellentétes azzal, mint ahogy te nézel most rám.

– Oké, zsenikém. – Éreztem, hogy kezdem meggyőzni; a hangja ismét játékossá vált. – A bank csak negyven perce nyitott ki. Még a leglustább alkalmazottak is képesek az első órában tisztességesen végezni a munkájukat. Ráadásul mi a nagyfőnökhöz jöttünk. Lehet, hogy az őr csak azért akar jó benyomást kelteni, mert bármelyik pillanatban elsétálhat mellette a fejes.

– Jogos, de megfeledkeztél a szemezésről.

– Érdeklődéssel állok hozzájuk – kocogtatta meg Juliette az ajkát. – És mi van, ha a recepciós új itt?

– A laptopja pillanatnyilag alvó üzemmódban van, és a képernyővédőn a legutóbbi nyaralásának a fotói váltakoznak. – Nem ez volt a világ legnehezebb utazási bingója, bár határozottan megkönnyítette a dolgomat, hogy a kórházban folyton GeoGuessrrel játszottam. – Rögtön kiszúrtam a szingapúri Marina Bay Sandset, Makaó városképét és Vegas neonfényeit.

– Vagyis utazgat. És?

– Ez ugyanaz a nyaralás. A fotókon be van gipszelve a keze, mert eltörte a csuklóját. Egy ilyen utazáshoz ide-oda kell repkednie a világon, ami sok időbe telik, és biztosan éveken át gyűjtögetett, hogy megengedhesse magának. Tehát vagy fizetés nélkülit vett ki, vagy felhalmozott egy csomó szabadnapot. A gipszet már levették, de még mindig védőkötést kell viselnie. Vagyis mostanában térhetett vissza. Ergo, Felix az új fiú, a biztonsági őr. Hogy teljesítettem?

– Magabiztosan, ha nem is teljesen meggyőzően. És – bökött rám Juliette a mutatóujjával – nem tartottad magad a szabályokhoz. Nem szóltál nekem az utazási fotókról, mielőtt előadtad a következtetéseidet. Ez a nyomok eltitkolása. Csúnya dolog.

A szabályok egyértelműen kimondják, hogy az összes nyomot be kell mutatni az olvasónak, tehát igaza volt. Bár joggal feltételezhettem volna, hogy ő is felfigyelt a fotókra, mert ő is ott volt, a jelen jegyzeteimben valóban illett volna említést tennem a fényképekről a beszámolóm során. Mármint természetesen csak abban az esetben, ha úgy gondolom, a képek utalhatnak arra, hogy a tulajdonosuk mennyi ideje áll a bank alkalmazásában.

A pulthoz mentünk, és Juliette a recepciósra pillantott, aki felnézett ránk. A mágneses névtábláján az állt, hogy Michelle.

– Üdv. Winston Huxley-hoz jöttünk.

Abból kiindulva, hogy egyetlen ügyetlen mozdulattal le is verte a pultról a tollai felét, miközben, gondolom, a határidőnaplóját keresgélte, beleillett a képbe, hogy nyaralás közben eltörte a csuklóját. Azt viszont furcsálltam, hogy meg sem próbál bejelentkezni a számítógépébe, mivel egy laptop és egy asztali gép is a rendelkezésére állt. Tologatta egy ideig az előtte heverő papírokat, majd elpirult, és felpillantott ránk.

– Elnézést, de még csak most kezdtem.

Juliette teljesen jogosan bokán rúgott Michelle látóterén kívül. Ugyanakkor ennek a fejleménynek az az előnye, hogy mivel a nyaralási fotók a jelek szerint valami mással állnak összefüggésben, ezennel hivatalosan is jegyzőkönyvezettnek vehetjük őket.

– A Cunningham-hitelkérelemről lenne szó – tájékoztatta Juliette, majd mosolyogva hozzátette: – Ez a tévedhetetlen nyomozó igazán megérdemli, hogy valaki pénzügyi támogatást biztosítson a zseniális következtetéseihez.

– Ja, Cunninghamék, igen – bólintott Michelle, de továbbra sem ellenőrzött semmit. – A lépcső arra lesz, kérem, fáradjanak fel a galériára. Az ajtón látni fogják a nevet.

– Hol… – szólaltam meg.

– Amennyiben az alagsorban találják magukat, készpénzkötegekkel körülvéve, akkor rossz helyen járnak – közölte a hölgy az órájára pillantva. Felmerült bennem, hogy akikkel ma találkoztam, szinte mind aggódnak az idő miatt. A nő olyan hangon beszélt, ahogyan azok szoktak, akiknek az a dolguk, hogy kérdésekre válaszoljanak, ugyanakkor sértésnek veszik, ha valaki olyan pimaszságra vetemedik, hogy kérdéseket tegyen fel nekik.

– …a lépcső? – fejeztem be, amit elkezdtem.

– A gyapjúfelvonó mellett. – Amennyiben képes lett volna az udvariasság minimális látszatát is fenntartva hozzátenni, hogy „mint az köztudott”, folytatta volna. Pár másodperc múlva ráébredtem, hogy ezzel el is köszönt tőlünk, mivel innentől kezdve ügyet sem vetett ránk, nehogy esetleg azt is megkérdezzük, hol a gyapjúfelvonó, arról már nem is beszélve, minek az egy bankba.

Hátat fordítottunk a pultnak, és megkerestük a lépcsőt a helyiség végében. A jobb oldalunkon egy sor pénztárablak szegélyezte az épület oldalát. Csak egy volt nyitva, az alkalmazott éppen egy kamasz fiút szolgált ki, aki egy festett fekete, kunkori farkú, rózsaszín malacperselyt tartott a kezében.

– A nyolcvanöt a szerencseszámom – magyarázta a fiú. – Elég babonás vagyok ezekben.

Magát a pénztárost nem láttam a lefóliázott üvegfaltól.

A gyapjúfelvonó egy antik küllemű, lapos, fából készült platform, látványosan elüt a padlólapoktól, és egy ősöreg, halálos csapdának kinéző lift, illetve a lépcső mellett foglal helyet. Korábban egy kötéllel ellátott csigarendszer segítségével közlekedhetett a szintek között, újabban pedig a padló részét képezi. A kötelei valószínűleg már nem mozognak, de a helyükön hagyták őket, dekoráció gyanánt. A mellette lévő táblán az áll, hogy a kezdeti időkben ezt a nyitott felvonót, amelyen máshol a birkanyírók továbbították a gyapjút, az arany mozgatására használták az alagsorban lévő páncélszekrényből a galériára, illetve a felső emeletre. Felpillantottam. A kötél a tetőben tűnt el, egy négyzet alakú lyukban a galérián. Elképzeltem, ahogy száz évvel ezelőtt nyögdécselve csévélik fel rajta az aranyat, azon a kötélen. Még egy érdekesség, amit a közelmúltban tanultam meg az aranyról: nehéz. Mint kiderült, mind a karokra, mind a szívre nézve.

Azt is észrevettem, hogy több helyen is hasonló táblácskák csillognak a teremben. Mintha az egész bank a Huxley család történetének a múzeuma lenne, az aranyrögtől kezdve egészen az épület antik berendezési tárgyaiig és az olyan érdekességekig, mint például a sarokban meghúzódó rozsdás teáskanna.

Bár kísértést éreztem, hogy kipróbáljam, elbír-e minket a gyapjúfelvonó – abban nem bíztunk, hogy a mellette lévő apró liftbe mindketten beférnénk –, inkább a lépcsőn mentünk fel. A galériáról lenézve még fényűzőbbnek látszott az előcsarnok; inkább bálteremre hasonlított, mint bankra. Velünk szemben volt a bejárat, a pénztárablakok a bal oldalunkra kerültek a páfrányokkal teli váróterület, illetve a pár kanapé, szék és asztal mellett, amelyeknél rövidebb megbeszéléseket lehetett folytatni. Az egyik kereveten egy pap ült, aki az iPadjét pörgette. Tőlünk jobbra irodákat láttam, legalábbis a dióbarnára pácolt faajtókból, a homokfúvott üvegablakokból és az ezüstbetűkkel feltüntetett nevekből erre következtettem. Egy fiatal nő hordozható infúzióval a kezében, és egy idősebb nő, talán a nagymamája, az önkiszolgáló tea- és kávépult mellett várakoztak. A mennyezetbe vágott négy, egymástól egyenlő távolságra lévő tetőablak szögletes prizmákban engedte be a lepkeinváziótól hullámzó fényt az épület négy sarkából, ami az egész helyiségnek kísérteties, akváriumszerű hangulatot kölcsönzött.

A korlátra támasztottam az alkaromat, és előrehajoltam. Juliette is odaállt mellém.

– Így vagy úgy, de Huxley pénzével fogunk innen távozni – szorította meg a karomat. – Jó előérzetem van.

– Tévedtem – állapítottam meg.

– A szemezésben igazad volt.

– De fordítva értelmeztem a dolgokat. És fordítva nem működnek.

– Van, ami fordítva is működik. Nem hallottál még a palindromokról?

Nem akartam, hogy megvigasztaljon. Megfogta a vállamat, és maga felé fordított a korláttól.

– Várjunk csak. Azon a buta kis játékunkon húztad fel magad? De hát csak hülyéskedtünk.

– Pontosan – feleltem. – Mi van, ha eddig is csak ezt csináltam? Hülyéskedtem? – rángattam meg az egyre kényelmetlenebb nyakkendőmet, hogy nyomatékot adjak a mondanivalómnak. – Nem vagyok nyomozó. És az összes bank, ahonnan nevetve elhajtanak minket, ezt erősíti meg.

– Megoldottál három rejtélyes gyilkosságot. Ne legyél már nevetséges.

– Pedig pontosan annak érzem magam.

– Először is, Winston hívott minket ide. És ragaszkodott ahhoz, hogy haladéktalanul megjelenjünk. Ez most nem olyan lesz, mint a többi. Másodszor is, te komolyan azt hiszed, hogy csak mert nem jöttél rá valami lényegtelen apróságra egy olyan emberről, akivel még soha nem is találkoztál, nem is vagy igazi nyomozó? Ez itt a való élet. Itt nem kell minden apró részletet kikövetkeztetned az emberek orrszőrzetének a hosszából, miután belépsz egy helyiségbe, attól kezdve, hogyan isszák a kávéjukat, egészen addig, hogy milyen a kapcsolatuk az anyjukkal. Az csak a regényekben megy így. Bármiből rejtélyt lehet csinálni, ha akarjuk. Te emberéleteket mentettél meg. Nem muszáj minden apróságot megfejtened. Csak a fontos dolgokat fejtsd meg.

Még mindig a fülemben cseng a hangja, ahogy ezt írom, bár talán csak az oxigénhiány miatt. Mintha itt lenne valahol a tudatalattimban a válasz arra, hogy ki csinálta ezt velem és a többiekkel, és ki akarna törni – van valami ebben a párbeszédben, ami fontos lehet. Milyen fontos dolgokat tudok? Tíz rablás történt. Tíz dologról gyanítom, hogy ellopták. A jelenlévőket nem számítva az összes bűncselekmény elkövetője – mind a leendőké, mind a múltbélieké, mind a megtervezetteké, mind az alkalmiaké – ott volt alattam, amikor megálltam a galérián, kettőt leszámítva. Az egyik még meg sem érkezett a bankba; a másik pedig arra várt, hogy megérkezzenek az ügyfelei a megbeszélt időpontban, tíz órakor.

Hadd álljak meg egy pillanatra, hogy tisztázzak valamit. Talán mindnyájan tolvajok, de nem mindegyikük hajtott végre vagy fog végrehajtani klasszikus értelemben vett rablást. Az nevetséges lenne.

Csak három ilyen történt.

Az egyik be is következett addigra. A másik folyamatban volt. A harmadik pedig már majdnem megkezdődött.

Mi visszhangzik még a fejemben abból, amit Juliette mondott? Palindromok. „Van, ami fordítva is működik.” De hogyan lehet fordítva végrehajtani egy bankrablást? Ez aztán a fejtörő! Lehet bankot rabolni úgy, hogy valamit odaviszünk?

Úgy érzem, mintha… közel lennék a válaszhoz, mégis olyan, mint a víz az ember tenyerében: megfoghatatlan. Az lesz a legjobb, ha folytatom a történetet. Talán Juliette már csak egy emlék, de a sztoriban még mindig a válaszomra vár a galéria korlátjánál.

– Feszült. És nazálisan – közöltem.

– Mi?

– Ezt árulhatja el egy ember orrszőrzete az anyjával való kapcsolatáról. És arról, hogy issza a kávét. Ami magyarázatul szolgálhat az előbbire.

Juliette elmosolyodott, és kényszerítettem magam, hogy viszonozzam, miközben a Winston Huxley monogramjával ellátott iroda ajtaja felé húzott. Még egyszer megnéztem magamnak a földszint elrendezését – az alaprajzok általában nagy szerepet játszanak a bankrablásos regényekben –, és láttam, hogy a biztonsági őr egy újabb csábító pillantást vet Michelle-re.

Hadd tisztázzak még valamit. Korábban azt mondtam, hogy mindenki tolvaj. Úgyhogy igen, Felixet, a biztonsági őrt is közéjük sorolom. Őt szerintem sikerült megfejtenem.

És ez jó alkalom arra, hogy emlékeztesselek titeket: nem tartom méltóságomon alulinak a szőrszálhasogatást. Nem minden lopás bűncselekmény. Mint már említettem, vannak, akik szíveket rabolnak.

3. FEJEZET

– Szeretném, ha megoldana nekem egy rejtélyt.

Pont annyira zavarba hoztak Winston Huxley szavai, mint a jelek szerint a fejét az, hogy haj van rajta: eszelős, véletlenszerű ezüstös tincsek helyezkedtek el a májfoltok és a kopasz részek között. Elkapta a kezem – hideg, csontos ujjait megannyi körömreszelőnek éreztem –, mielőtt bekísért Juliette-et és engem az irodájába, és az üvegasztal mellett lévő Chesterfield-fotelekhez terelt minket.

Leültem, a rugók már erősen megfáradtak a sok használattól. Winston egy kis kapszulás kávéfőzőre és egy kannára mutatva teával kínált minket, amit nem kértünk. A bankigazgató nyilvánvalóan elmúlt hetven, de jobban mozgott.

Sikerült a kezébe nyomnom a mappánkat, mielőtt visszavonult volna a zöld bőrrel bevont íróasztala mögé, amelyen egy hasonló árnyalatú, smaragdszínű kislámpa állt. Több számmal nagyobb, barackszínű inget viselt, ami felgyűrődött a könyökénél és a vállánál, sötétkék mellénye és nadrágja viszont tökéletesen illett rá. Hátradőlt a székében, és nagy meglepetésemre feltette a lábát az íróasztalra, így az is kiderült, hogy Air Jordant hord. Zokni nélkül. Mintha az egyik felét dr. Jekyll öltöztette volna fel, a másikat pedig Mr. Hyde.

A háta mögött egy fekete-fehér fényképet láttam: két férfi tartotta a magasba az előcsarnokban kiállított, tőr alakú aranyrögöt. Az egyik tippem szerint Harold Huxley lehetett; bozontos, fekete bajsza volt, vastag vászoninget viselt, mélyen kigombolva, és nadrágtartót. A másik egy fedetlen felsőtestű, kidolgozott izomzatú kínai férfi. Nem az lesz az újabb csavar a történetben, hogy az a fickó rokonságban áll Felixszel – nincs már tintám és oxigénem, hogy ilyenekkel szórakozzak.

A falakat könyvespolcok szegélyezték, javarészt súlyos, kemény borítású közgazdasági kötetekkel megrakva. Néhány vitrin is állt közöttük; az egyikben ingaórák ketyegő gyűjteménye kapott helyet, valamint egy antik abakusz, színes fagolyókkal a négy visszafogottan rozsdálló acélrúdján, mellette egy újabb kis aranytáblácska, amelyen feltehetően az állt, hogy Harold Huxley mindig ezzel számolta ki, hány abakusza van. Amennyiben érdekelne titeket, az abakusz éppen 1011-et mutatott. Egy másik vitrinben játék teherautók sorakoztak egymás mellett, valódi öntöttvasból készült darabok az 1950-es évekből, amikor az ólommérgezés és a lenyelhető alkatrészek minden gyermekjáték szériatartozéka volt. A dobozukon mindenféle márkanevek szerepeltek; a Hesst és a Corgit fel is ismertem. Bár nem értek hozzá, felteszem, tökéletes állapotúak: sértetlen csomagolásban csillogtak. Az íróasztal mellett egy függőleges széf állt, egy olyan régimódi darab, amelynek az egyik oldalán egy számlap látható, a közepén pedig egy kalózhajó kormánykerekére emlékeztető fogantyúval nyílik. Nagyjából az államig érhetett. És már azt is elmondhatom róla, hogy a belseje pont akkora, amiben törökülésben elférnék.

Megkíméllek titeket a találgatástól: nem abban a széfben fogok meghalni. És a kódja sem 1011. De térjünk vissza a beszélgetésre.

– Rejtélyt? – visszhangoztam értetlenül.

– Már van egy papagájunk az épületben – dobta le Winston az üzleti tervünket az asztalára, még csak rá sem nézett. A mappa egészen az asztal széléig siklott, éppenhogy csak megállt, és nem esett az üres papírkosárba.

– Maga eltűnésekkel is foglalkozik, ugye?

– Az nem az én szakte…

– Ha elveszítette, ő megkeresi – vágott a szavamba Juliette. Ezt a mottót nem együtt találtuk ki.

– Remek. Egy kis… – mint az idővel kiderült számomra, Winstonnak szokása szünetet tartani beszéd közben (csak a refluxa miatt, nem azért, mert alaposan megfontolná a mondanivalóját), ami olyan benyomást kelt, mintha a mondatai stoppolva akarnának kijutni a torkából, és ki kéne várniuk, hogy felvegye őket valaki – …slamasztikában találtam magam. Írja ezt alá, és a közepébe is csaphatunk – hajított felénk egy lefűzetlen mappát, ami valamilyen csoda folytán egyben maradt, míg Juliette elkapta.

– Titoktartási megállapodás? – húzta fel a szemöldökét a menyasszonyom, miután belelapozott.

– Azt hiszem, ez valami tévedés lesz – szólaltam meg én is. – Maga azért hívott ide minket, hogy egy banki hitelről tárgyaljunk.

– A nyomozóirodája számára? – nyújtotta ki a lábát Winston, és tette az egyik Air Jordanje sarkát az üzleti tervünkre, amit én elég nagy tiszteletlenségnek éreztem egy prémiumminőségű spirálkötéssel ellátott dokumentummal szemben.

– Igen, de mi még nem…

– Mi haszna egy nyomozóirodának, amelyik nem vállal megoldandó ügyeket?

– Mi haszna egy banknak, amelyik nem biztosít üzleti hitelt? – vágtam vissza.

A „kínos csend” stilisztikai közhely az irodalomban. Ez a csend gyakorlatilag szülési fájdalmaktól szenvedett. Juliette éles pillantásokat vetett rám a néma irodában. Winston végül hangosan felhorkantott. A reményeim beigazolódtak: egy olyan férfival álltam szemben, akinek annyira ritkán mondtak ellent, hogy szórakoztatónak találta.

Ledobta a lábát az íróasztalról, és felénk pördítette a székét, majd a combjára tette a kezét, a talpa csak súrolta a padlót.

– Valamiért azt hittem, élőben nem lesz ennyire pikírt, de a könyvei a színtiszta valóságot tükrözik.

– Elég megbízható narrátor vagyok. A teljes igazságot, és csakis az igazságot írom meg.

– Tudom. Tudom. Csak azt hittem – forgatta meg a levegőben a két ujját –, felturbózza kissé a sztorikat.

– A fair play detektívregényekben nincs helye felesleges sallangoknak. – Megkocogtattam a titoktartási megállapodást. – Ezt nem írhatom alá.