Neked, nagymama;

bár sosem fogod ezt olvasni,

de biztosan érezni fogod.

És neked, anya;

amiért mindenben példa voltál,

ami vagyok.

Talán még mindig van valaki odakinn,

aki nem akarja megérteni,

hogy tüskék félelem nélkül nőnek

még a legszebb rózsákon is.

Első fejezet

New York

1998. november 26.

A legrosszabb mindig akkor történik,
amikor nem számítasz rá.

Grace felemelte a tekintetét, és pár percig nem is vett tudomást a hálaadás napi felvonulás emelkedett hangulatáról. A lányát nézte, aki az apja nyakában ült, és ragyogott a boldogságtól. Nézte, ahogy játékosan lóbálja a lábát, az apja pedig határozottan fogja a combját, amire később úgy emlékezett vissza, hogy talán mégsem fogta elég szorosan. A Macy’s Mikulása vigyorogva közeledett egy óriási trónon, Kiera pedig néha-néha boldogan felsikoltva mutogatott a koboldok, manók, óriási mézeskalács figurák és plüssmackók csoportjára, akik a Mikulás szánja előtt vonultak. Esett az eső. Finom vízpermet áztatta az esőkabátokat és esernyőket, az esőcseppek pedig már akkor is olybá tűntek, mintha legördülő szomorú könnycseppek lennének.

– Ott! – kiáltott a kislány. – Ott!

Aaron és Grace követték tekintetükkel Kiera ujját, ami egy, a felhők felé tartó fehér, héliumos léggömbre mutatott, ami New York felhőkarcolói között repülve egyre kisebbnek és kisebbnek tűnt. Aztán izgatottan édesanyjára nézett, és Grace tudta, hogy nem fog tudni neki nemet mondani.

Grace látta, hogy az utca sarkán egy Mary Poppinsnak öltözött nő áll, kezében nyitott esernyővel és egy csomó fehér léggömbbel, amit mindenkinek osztogatott, aki csak arra járt.

– Kérsz egy lufit? – kérdezte az anyja, bár úgyis tudta rá a választ.

Kiera izgalmában nem válaszolt, csak mosolyra húzta a száját és bólintott, megvillantva bájos gödröcskéit az arcán.

– De a Mikulás már itt van! Nem maradhatunk le róla! – tiltakozott Aaron.

Kiera arcán elhalványultak a gödröcskék, és metszőfogai között feltűnt az a kis rés, ahol néha fennakadt az ételmaradék. Otthon egy répatorta várt rájuk, hogy másnap megünnepeljék a kislány harmadik születésnapját. Talán erre gondolt Aaron, amikor mégis beleegyezett.

– Rendben van – mondta az apa. – Hol lehet ilyen lufit szerezni?

– A sarkon osztogatja őket Mary Poppins – válaszolta Grace ingerülten, ugyanis egyre több ember zsúfolódott össze ott, ahol álltak, és az előző percek nyugalma lassan kezdett olvadni, mint a vaj a töltött pulykában, amit aznap este szándékoztak elfogyasztani.

– Kiera, maradjatok itt anyuval, és tartsátok a helyünket!

– Nem! Én Mary Poppinst akarom!

Aaron sóhajtott, Grace pedig elmosolyodott, mert tudta, hogy Aaron úgyis engedni fog.

– Remélem, hogy a kis Michael nem lesz ilyen makacs – tette hozzá Aaron, miközben megsimogatta felesége gömbölyödő pocakját. Grace már az ötödik hónapban volt. A terhesség elején még nagyon aggódott, főleg azért, mert Kierát még nagyon kicsinek tartotta, de most már izgatottan várta a babát.

– Kiera az apjára ütött – nevetett Grace. – Ezt nem tagadhatod.

– Na jól van, hercegnő. Hozzunk egy lufit!

Aaron visszaültette Kierát a nyakába, és igyekezett utat törni maguknak a sarok felé az egyre növekvő tömegben. Amikor még csak pár lépésnyire távolodtak el egymástól, Aaron hátrafordult Grace-hez, és odakiáltott neki:

– Rendben leszel?

– Igen! Siessetek! Mindjárt ideér!

Kiera az apja nyakából ismét széles mosollyal ajándékozta meg édesanyját, arca pedig csak úgy sugárzott a boldogságtól. Ez volt Grace vigasza sok éven keresztül, amikor megpróbálta meggyőzni magát arról, hogy az üresség nem is olyan sötét, a fájdalom nem is olyan nagy, a bánat pedig nem is olyan fullasztó: utolsó emléke Kieráról egy mosolygós kislány arca volt.

Mikor odaértek Mary Poppinshoz, Aaron levette Kierát a nyakából, amit aztán soha nem bocsátott meg magának. Úgy gondolta, így talán közelebb kerülhet a lánya Poppins kisasszonyhoz, vagy ki tudja, talán majd le is guggol mellé, hogy biztassa, kérje el ő a léggömböt. Az ember néha az érzelmeire hallgat, aminek olykor súlyos következményei lehetnek. A zenekar játékának hangjai összekeveredtek az emberek kiáltozásával, karok és lábak százai mozdultak nehezen egyik oldalról a másikra, Kiera pedig félelmében erősen szorította édesapja kezét. Aztán másik kezét a Mary Poppinsnak öltözött nő felé nyújtotta, akinek szavai örökre az apja emlékezetébe égtek, aki egy pillanattal később elveszítette mindenét:

– Ez a gyönyörű kislány kér egy kis cukorkát?

Kiera felnevetett. Olyan hangot hallatott, amire Aaron később úgy emlékezett vissza, mint egy kis horkantás a mosoly és a kitörni akaró nevetés között. Ezek azok az emlékek, amelyek bevésődnek az agyba, és az ember szeretné örökre megtartani őket.

Ez volt az utolsó alkalom, hogy nevetni hallotta a kislányát.

Amikor Kiera megragadta a lufi zsinórját, amit Poppins kisasszony törékeny kezével nyújtott át neki, valahol piros konfetti robbant, és újra felharsant a gyerekek euforikus sikoltása, a szülők és turisták pedig hirtelen feszültek lettek, mert egyszerre lökdösődés kezdődött a szélrózsa minden irányából.

És akkor megtörtént az elkerülhetetlen. Bár Aaron később úgy gondolta, hogy számtalan dolgot csinálhatott volna másképp abban az alig két percben. Arra gondolt, hogy ő is elkérhette volna a lufit Mary Poppinstól, vagy ragaszkodhatott volna hozzá, hogy Kiera maradjon Grace-szel, vagy jobbról is odamehettek volna a jelmezes nőhöz, nemcsak balról, ahogy tették.

Valaki nekiütközött Aaronnak, aki ezért tett egy lépést hátrafelé, és elesett egy harminc centiméteres kis kerítésben, ami a Broadway és a 36. utca sarkán álló fát vette körül. Ott, abban a pillanatban érezte utoljára Kiera apró kezének érintését: a melegét, a puhaságát, azt, ahogy szorította édesapja mutató-, középső- és gyűrűsujját. Aztán kezeik szétcsúsztak, és Aaron akkor még nem tudta, hogy ez örökre így is marad. Lehetett volna ez egy egyszerű botlás is, esés nélkül úgy, hogy nem esik el mellette még jó pár ember dominószerűen, és akkor talán csak egy másodperc lett volna felállni a földről, így viszont beletelt legalább egy hosszú percbe. Az emberek rajta tapostak, mert próbáltak hátrébb menni, hogy távolabbról, a járdáról nézhessék tovább a hálaadás napi felvonulást, miközben akaratlanul is ráléptek a kezére és a sípcsontjára. Aaron, még a földön fekve, amilyen hangosan csak tudott, felkiáltott:

– Kiera! Maradj ott, ahol vagy!

Ahogy ott feküdt, mintha hallotta volna a kislányát:

– Apa!

Miközben sajgó csontjaival küzdött, hogy talpra tudjon állni, észrevette, hogy Kiera már nincs ott, ahol az előbb volt, Mary Poppins mellett. Közben a többieknek is, akik az előbb elestek, sikerült felállni, és próbálták visszaszerezni korábbi pozíciójukat. Aaron ekkor újra elkiáltotta magát:

– Kiera! Kiera!

A körülötte álló emberek furcsán néztek rá, mert nem tudták, mi történt vele. Aaron odaugrott a jelmezes nőhöz:

– A lányom! Nem látta?

– A fehér esőkabátos kislányt?

– Igen! Hol van?

– Odaadtam neki a lufit, de a tolongásban eltűnt mellőlem. Elvesztettem szem elől a nagy felfordulásban. Nincs magával?

– Kiera! – kiáltott fel Aaron félbeszakítva a nőt, és újra körbenézett, próbálta megtalálni a lányát a több száz láb között. – Kiera!

És megtörtént. Megtörtént, ami csak a legrosszabb pillanatokban történik meg, amit ha valaki madártávlatból néz, egy pillanat alatt megold. Egy fehér, héliumos lufi elszökött valaki kezéből, és Aaron ezt meglátta. Ez volt a legrosszabb, ami csak történhetett.

Nagy nehezen átverekedte magát a tömegen, ami elállta az útját, és futott oda, ahol a léggömböt látta felszállni. Egyre távolodott az eltűnés helyszínétől, miközben hangosan kiabált:

– Kiera! Kislányom!

Közben Poppins kisasszony is kiabálni kezdett:

– Elveszett egy kislány!

Mikor Aaron nagy nehezen odaért, ahol a léggömböt felszállni látta, egy bankfiók bejáratához, egy férfi és dupla copfba fogott, hullámos hajú kislánya éppen nevetve integettek a fehér lufinak.

– Nem láttak egy fehér esőkabátos kislányt? – szólította meg őket Aaron elkeseredve.

A férfi szánakozva nézett rá, és megrázta a fejét.

Tovább kereste mindenfelé Kierát. Visszaszaladt a sarokra, mindenkit félrelökve, aki az útjába került. Kétségbe volt esve. Az emberek ezrével gyűltek össze körülötte, a lábak, karok és fejek miatt nem látott semmit. Elveszettnek és tehetetlennek érezte magát, úgy érezte, a szíve kiugrik a helyéről. A Mikulás kíséretének trombitazenéje élesen hasított Aaron fülébe, mint egy ordenáré csengő, amitől a sikolyok is feloldódtak a levegőben. Az emberek lökdösődtek, a Mikulás a szánján kacagott, és mindenki közelebb akart kerülni hozzá, hogy jobban lássa.

– Kiera!

Nagy nehezen odafurakodott a feleségéhez, aki teljesen elmerülve figyelte az óriási mézeskalács figurákat, akik elnagyolt mozdulatokkal táncoltak.

– Grace! Nem találom Kierát – fújta ki a levegőt.

– Mi?!

– Nem találom Kierát! Levettem a nyakamból és… elvesztettem. – Aaronnak remegett a hangja. – Nem találom.

– Mit beszélsz?

– Nem találom.

Beletelt pár pillanatba, mire Grace derűs arcára kiült előbb a zavarodottság, majd a rettenet érzése, és végül felsikoltott:

– Kiera!

Mindketten kiabálni kezdtek, mire a körülöttük álló emberek is abbahagyták, amit éppen csináltak, és csatlakoztak Kiera kereséséhez. A hálaadás napi felvonulás a távolban folytatódott, a Mikulás mosolygott és integetett a még mindig a szüleik nyakában ülő gyerekeknek, amíg el nem ért a Herald Square-re, hogy bejelentse, hivatalosan is elkezdődött a karácsonyi időszak.

Aaron és Grace számára viszont, akik lélekszakadva, rémülten kiáltozva keresték a lányukat, egy óra múlva örökre megváltozott minden.

Második fejezet

Miren Triggs

1998

A szerencsétlenség mindig azokat keresi,
akik képesek elviselni,
a bosszú ellenben azokat, akik nem.

Először akkor hallottam Kiera Templeton eltűnéséről, amikor a Columbia Egyetemen tanultam. Az Újságírás Tanszék ajtajában felkaptam egyet a Manhattan Press számos példányából, amit azért ajándékoztak a diákoknak, hogy merjenek nagyot álmodni, és a legjobbaktól tanuljanak. Korán felkeltem egy visszatérő rémálom miatt, amelyben New York egy kietlen utcáján rohanok a saját árnyékom elől. Kihasználtam ezt a baljós képet, hogy lezuhanyozzak, és rendbe szedjem magam még napfelkelte előtt. Korán érkeztem, a tanszék folyosói üresek voltak. Így jobban szerettem. Gyűlöltem ismeretlenek között sétálgatni, utáltam órára menni, miközben éreztem a többiek tekintetét a hátamon, és hallottam, hogy összesúgnak mögöttem. Nekik Miren helyett mindig csak „a lány” voltam, „akit…”, vagy „az, aki… csss-csss, hallgass, mert hall minket”.

Néha úgy éreztem, hogy igazuk van, és már nincs is nevem, mintha már csak annak az éjszakának a szelleme lennék. Valahányszor megláttam magam a tükörben, és mélyen a saját szemembe néztem, mindig azt kérdeztem magamtól: Miren, ott vagy még?

Az a nap különösen furcsa volt. Egy hét telt el azóta, hogy a hálaadás napi felvonulás után egy kislány, Kiera Templeton fényképe megjelent a világ egyik legnépszerűbb napilapjának címoldalán.

Az 1998. december 1-jei Manhattan Press főcíme ez volt: „LÁTTA KIERA TEMPLETONT?”, a kislány fényképe alatt pedig az alábbi szöveg állt: „Bővebb információ a 12. oldalon”. Kiera a fotón szinte meglepetten nézett előre, zöld szeme világa elmerült egy pontban, valahol a fényképezőgép kamerája mögött, és ez a kép maradt meg róla az egész ország emlékezetében. Az arca kiskori énemre emlékeztetett, a tekintete… a tekintete a felnőtt énemre. Annyira sebezhető, annyira gyenge, annyira… összetört.

Az 1998-as, 71. hálaadás napi felvonulás több okból is emlékezetes marad Amerika számára. Először is, mert ez lett minden idők legjobb hálaadás napi felvonulása, tizennégy együttessel, az NSYNC, a Backstreet Boys és Martina McBride közreműködésével, mazsorettcsoportok flashmobjaival, a Szezám utca teljes szereplőgárdájával, és a tűzoltó-bohócok végtelen soraival. Előző évben komoly problémák adódtak a szél miatt. Néhány léggömb személyi sérüléseket és egyéb károkat okozott. Történt egy baleset is Barney, a rózsaszín dinoszaurusz felfújt óriásfigurájával, amit a nézők is megszurkáltak, hogy megpróbálják megfékezni, és valahogy földre kényszerítsék. Olyan óriási lett a káosz, hogy a szervezőbizottság később minden erőfeszítését arra összpontosította, hogy helyreállítsa az esemény hírnevét. Egy szülő sem szívesen viszi a gyermekét olyan rendezvényre, ahol a kicsi sérüléseket szerezhet Barney-tól vagy Babe-től, az öt emelet magas repülő malactól. A szervezet minden épeszű vezetője azon dolgozott, hogy az összes lehetséges veszélyt kiiktassák a rendezvényről. Így az 1998-as felvonuláson mindennek rendben kellett mennie. Magassági és szélességi korlátokat vezettek be a léggömböknél, így a hatalmas Fakopáncs Fricinek végérvényesen befellegzett. A lebegő felvonulást segítő önkénteseknek intenzív léggömbfigura-kezelési kurzuson kellett részt venniük. Az eredmény annyira lenyűgöző volt, hogy még ma is, majdnem 20 évvel később, az egész ország emlékezetében ott él az a kékbe öltözött tömeg, amely a Mikulást követte egészen a Herald Square-ig. Minden tökéletes volt. A felvonulás igazi siker lett, leszámítva azt, hogy ezen a napon egy hároméves kislány, Kiera Templeton, úgy tűnt el a tömegben, mintha soha nem is létezett volna.

Az oknyomozó újságíró tanárom, Jim Schmoer késve érkezett az órára. Akkoriban a Wall Street Daily, egy általános beállítottságú gazdasági lap főszerkesztője is volt. Úgy tűnt, egyenesen a városi levéltárból érkezett, ahonnan megszerezte egy régi ügy aktáját. Határozottan megállt az osztály előtt, zaklatott mozdulattal magasra emelte a Manhattan Press legújabb számát, és indulatosan megkérdezte:

– Mit gondolnak, miért csinálják ezt? Mit gondolnak, miért teszik Kiera Templeton fényképét a címlapra ilyen rövid szöveggel?

Sarah Marks, az egyik szorgalmas évfolyamtársam, aki két paddal előttem ült, megemelte a hangját, és így válaszolt:

– Hogy mindannyian felismerjük, ha látjuk. Ez segíthet megtalálni. Ha valaki meglátja és felismeri, azonnal jelezheti a hatóságoknak.

Shmoer tanár úr tagadólag rázta a fejét, és a kezével rám mutatott:

– Triggs kisasszony, mit gondol erről?

– Szomorú, de azért csinálják, hogy több példányt adjanak el – mondtam gondolkodás nélkül.

– Folytassa!

– A cikkben azt írják, hogy egy hete tűnt el a Herald Square sarkáról. Azonnal értesítették a hatóságokat, és nem sokkal a felvonulás után el is kezdték keresni a városban. Továbbá azt, hogy a fotója már a felvonulás estéjén is megjelent a hírekben, sőt másnap reggel is az ő fényképével indult a CBS híradója. Két nappal később Manhattan belvárosának összes lámpaoszlopa az ő plakátjával volt teleragasztva. Most, egy héttel később, nem azért került címlapra, hogy segítsenek neki, hanem hogy kielégítsék azt a beteges kíváncsiságot, amit az eset keltett.

A professzor várt egy kicsit, mielőtt megszólalt volna:

– Korábban látta már ezt a kislányt? Látta az aznap esti, vagy a másnap reggeli tévés híreket?

– Nem, professzor úr. Nincs tévém otthon, és északon lakom, Harlemben. Odáig nem jutnak el a gazdag gyerekek képeivel nyomtatott plakátok.

– Hát akkor? Nem töltötte be a feladatát? Nem segített magának beazonosítani? Nem gondolja, hogy azért tették, hogy tovább növeljék annak esélyét, hogy megtalálják?

– Nem, professzor úr. Vagyis részben igen, de mégsem.

– Folytassa! – mondta, hiszen tudta, hogy eljutottam arra a következtetésre, amire rá akart vezetni.

– Azért említették meg, hogy a fénykép már megjelent a CBS híreiben is, mert nem akarták, hogy az emberek elítéljék őket azért, mert elsőként húznak hasznot a kereséséből, pedig valójában ez történik.

– Jó, de így, hogy már ismeri Kiera Templeton arcát, csatlakozhat a kereséshez.

– Igen, de nem ez volt az elsődleges cél. Az elsődleges cél az volt, hogy több példányt adjanak el. A CBS idejekorán megjelent híre valószínűleg segíteni akart. Most viszont úgy tűnik, hogy igyekeznek ezt tovább nyújtani, mert hasznot akarnak húzni egy olyan ügyből, ami nagyon sok ember érdeklődését felkeltette.

Schmoer professzor az osztály többi részére nézett, és váratlanul tapsolni kezdett.

– Pontosan ez történt, Triggs kisasszony – mondta bólintva –, és szeretném, ha maguk is így gondolkodnának. Vajon mi rejtőzik egy címlapsztori mögött? Az egyik eltűnés miért fontosabb, mint a másik? Miért keresi most az egész ország Kiera Templetont? – Elhallgatott, mielőtt ezt mondta volna: – Azért csatlakozott mindenki Kiera Templeton kereséséhez, mert nyereséges.

Nem tagadom, hogy ez a kijelentés a hír elég leegyszerűsített nézete volt, de végül is az igazságtalanságnak ez a szomorú dimenziója vezetett engem is arra, hogy nyomozni kezdjek Kiera eltűnésének ügyében.

– Ebben az a szomorú, hogy… és ezt hamarosan látni fogjátok…, hogy a média a haszon miatt csatlakozik a keresésekhez. Ha úgy gondoljátok, hogy egy történetet azért kell elmesélni, mert igazságtalan vagy szomorú, majd meglátjátok, hogy a lapotok főszerkesztője egyetlen kérdést fog csak feltenni, méghozzá ezt: több példányt fogunk ezzel eladni? Ezt a világot az érdekek irányítják. A családok is ezért kérnek segítséget a médiától, ugyanis egy nyilvános ügyhöz több erőforrást rendel a rendőrség, mint egy ismeretlenhez. Ez tény. A hatalmon lévő politikusoknak meg kell nyerniük a közvéleményt, sőt ez az egyetlen, ami érdekli őket, és ezzel a kör be is zárul. Mindenkinek az az érdeke, hogy előremozdítsák az ügyet, valaki több pénzt akar szerezni, valaki pedig vissza akarja kapni a reményt.

Csöndben maradtam, mert dühös voltam. És szerintem az egész osztály az volt. Ez kiábrándító volt. Elkeserítő. Ezek után, mintha Kiera csak egy régi, poros hír lenne, Schmoer elkezdett egy olyan cikket elemezni, amelyben a város polgármesterét belekeverték egy sikkasztási ügybe, ami a Hudson partján épülő parkolók körül alakult ki, végezetül pedig egy olyan kutatás eredményeiről számolt be, melyet egy új drog kapcsán végeztek, ami elterjedt a külvárosokban, és elkezdte a pusztítást a legszegényebbek között is. Az óra valójában egy igazi arculcsapás volt. Kora reggel reményekkel telve ültél be, és nem sokkal később teljesen összetörve jöttél ki, megkérdőjelezve magadban mindent. Most, hogy belegondolok, elérte a célját.

Schmoer professzornak volt egy olyan szokása, hogy az óra végén, mielőtt elbúcsúztunk volna, kijelölt nekünk egy témát, amibe beleáshatjuk magunkat a következő hétig. Az előző téma a szexuális zaklatás volt egy politikus és a titkárnője között. Ellenben ezen a héten meggondolta magát, és azt írta a táblára: „Szabad témaválasztás”.

– Ez mit jelent? – kiabált be az egyik diák az utolsó sorokból.

– Azt, hogy bármely témának utánajárhattok, ami a mai újságból érdekel benneteket.

Az ilyen típusú feladatoknak az volt a céljuk, hogy szárnyakat adjanak nekünk, és felfedezzük, hogy az oknyomozói munka melyik területén vagyunk a legjobbak: politika és korrupció, társadalmi ügyek, környezetvédelmi aggodalmak vagy az üzleti folyamatok. A vezető hírek között szerepelt a Hudson folyóba ömlő mérgező anyagokról szóló cikk, mivel kiderült, hogy halak százai pusztultak el egy bizonyos területen. A feladat egyszerű volt, mindenki rögtön tudta, hogyan kell egy ilyen ügyben eljárni, köztük én is. Nem kellett mást tenni, csak vízmintát venni, és elemezni az egyetem laboratóriumában, hogy meghatározzuk, milyen kémiai anyag okozta a tömeges halpusztulást. Utána már csak meg kell nézni, milyen vegyipari vállalatok működnek a folyó felső szakaszán, amelyek olyan terméket gyártanak, vagy olyan szennyező anyagot bocsátanak ki, amelyben benne van ez a vegyület, és voilá. Nem túl bonyolult ügy.

Az óra után Christine Marks, aki egészen tavalyig a padtársam volt, és mágnesként vonzotta a fiúkat, odajött hozzám meglehetősen komoly arccal. Korábban jó barátnők voltunk, de most hányingerem volt, ha beszélnem kellett vele.

– Miren, eljössz velünk egy kis vízmintát venni? Pofonegyszerű. A többiek azt mondták, délután menjünk le a tizenkettes mólóhoz, töltsünk meg pár kémcsövet vízzel, és igyunk egy sört. Ennyi. Szerintem jön pár helyes srác is.

– Szerintem ezt most kihagyom.

– Már megint?

– Nincs hozzá kedvem. Ennyi.

Christine összeráncolta a homlokát, majd felvette univerzális szánakozó arckifejezését.

– Miren… kérlek… Szerintem már egy ideje… na jó, azóta…

Tudtam, hogy hová akar kilyukadni, és hogy nem meri befejezni a mondatot. Tavaly óta eléggé eltávolodtunk egymástól, vagyis azt kell, hogy mondjam, elég nagy lett a távolság általában mindenki és köztem. Azóta jobb szerettem egyedül lenni és a tanulmányaimra koncentrálni.

– Ennek semmi köze ahhoz, ami történt. És légy szíves, ne beszélj velem úgy, mint akit nagyon sajnálni kell. Belefáradtam abba, hogy mindenki ilyen arccal néz rám. Jól vagyok. Ennyi.

– Miren – sajnálkozott, mintha félkegyelmű lennék. Biztos voltam benne, hogy ilyen hangja van akkor is, ha kisgyerekekkel beszél. – Én nem akartam…

– Nem érdekel. Oké? Ráadásul én nem ezt a témát fogom választani. Egyáltalán nem érdekel. Most, hogy végre szabadon dolgozhatok, inkább mást kutatnék.

Christine úgy tűnt, haragszik, de nem mondta. Ő is gyáva volt.

– Szóval?

– Kutatok kicsit Kiera Templeton eltűnésének ügyében.

– A kislányéban? Biztos vagy benne? Az ilyen esetekben nagyon nehéz bármit is találni. Jövő hétre nem lesz anyagod, sőt semmid, amit prezentálhatsz Schmoer professzornak.

– És kit érdekel? – válaszoltam. – Így legalább lesz valaki, aki nem pénzért néz utána az ügynek. Az a család megérdemli, hogy valaki foglalkozzon a lányukkal is, ne csak a hátsóját mentse.

– Ez a kislány senkit sem érdekel, Miren. Te magad mondtad. Ez a feladat a jegyek javításáról szól, nem a rontásáról. Ne hagyd ki ezt a kivételes lehetőséget.

– Neked annál jobb, nem?

– Miren, ne légy ostoba!

– Talán mindig is az voltam – jelentettem ki, és próbáltam lezárni a beszélgetést.

Ez akár ennyiben is maradhatott volna. Lehetett volna akár egy jelentéktelen újságíró-hallgató elhibázott, egy hétig tartó nyomozása is. Egy kudarcos zárthelyi, ami nem érinti az év végi jegyemet oknyomozásból, ahogy a tantárgyat hívtuk, de a sors úgy akarta, hogy felfedezzek valami rendkívülit, ami megváltoztatja a kis Kiera Templeton utáni nyomozás menetét és sorsát.

Harmadik fejezet

New York

1998. november 26.

Még a legsötétebb
kutak fenekéről is
lehet mélyebbre ásni.

Pár perccel Kiera eltűnése után Grace Aaron telefonjáról hívta a rendőrséget, és zaklatottan elmondta, hogy nem találja a lányát. A rendőrség gyorsan a helyszínre ért, nem sokkal azután, hogy Grace-t és Aaront kétségbeesetten kiabálni látták a szemtanúk.

– Önök a szülők? – kérdezte a rendőr, aki nagy nehezen átverekedte magát a tömegen, hogy elérjen a Herald Square és a Broadway sarkáig.

Több tucat bámészkodó állt Aaron, Grace és a rendőr körül, hogy végignézzék, hogyan omlik össze két ember, aki épp most veszítette el azt, ami számára a világon a legfontosabb.

– Kérem, segítsen megtalálni! Kérem! – könyörgött a nő. Grace könnyei patakokban folytak az arcán. – Valaki biztosan elvitte. Magától soha nem ment volna el senkivel.

– Nyugodjon meg, asszonyom! Megtaláljuk.

– Még nagyon kicsi. És egyedül van. Segítenie kell nekünk, kérem! És ha valaki…? Ó, édes istenem! Ha valaki elrabolta?

– Nyugodjon meg! Biztosan elbújt egy sarokban, mert megijedt. Még most is nagyon sok ember van itt. A kollégákat is értesítjük az eltűnésről, és körözést adunk ki rá. Meg fogjuk találni, megígérem. Mennyi ideje tűnt el? Mikor látta utoljára pontosan?

Grace körbenézett, figyelte az aggódó emberek arcát, nem hallotta a kérdést. Aaron gyorsan közbelépett, hogy ne vesztegessék az időt:

– Legfeljebb tíz perccel ezelőtt. Itt, pontosan itt. A nyakamban ült, elindultunk egy lufiért… Letettem a földre és… elvesztettem szem elől.

– Hány éves a kislányuk? Tudna adni egy személyleírást, ami segíthet? Mi volt rajta?

– Hároméves. Na jó, holnap tölti be. Barna hajú… copfot visel… vagyis kettőt, mindkét oldalon egyet. Farmernadrág volt rajta… és… egy pulóver… fehér.

– Rózsaszín volt, Aaron. Az ég szerelmére! – vágott közbe Grace hirtelen.

– Biztos benne?

Grace mély levegőt vett. Az ájulás határán volt.

– Egy világos pulóver volt – mondta Aaron.

– Ha tíz perce történt, akkor még nem lehet messze. Lehetetlen eltűnni innen ebben a tömegben.

Az egyik rendőr fogta az adóvevőjét, és riasztást adott le:

– Figyelem minden egységnek! 10-65. Ismétlem. 10-65. Elveszett egy hároméves kislány, barna hajú, farmert és világos színű pulóvert visel. A Herald Square környékéről, a Broadway és a 36. utca sarkáról. – Egy pillanatra elhallgatott, és Grace-hez fordult, akinek lábai kezdték felmondani a szolgálatot. – Hogy hívják a kislányát, asszonyom? Megtaláljuk, higgye el!

– Kiera. Kiera Templeton – válaszolt Aaron még Grace előtt, akiből úgy tűnt, kezd kiszállni a lélek. Aaron egyre jobban érezte felesége súlyát, mintha a lábai rogyadoznának, és minden egyes másodperccel nagyobb erőfeszítést kellene tennie, hogy talpon maradjon.

– Kiera Templetonnak hívják – folytatta a rendőr a rádióban. – Ismétlem, 10-65. Hároméves, barna hajú kislány…

Grace nem tudta újra végighallgatni a lánya eltűnését. A szíve olyan gyorsan kezdett verni, hogy majdnem összeomlott, a karja és a lába pedig nem bírta tovább az ereiben keringő feszültséget. Lehunyta a szemét, és Aaron karjába roskadt, a körben álló emberek pedig döbbenten felsikoltottak.

– Ne, Grace… ne most… – suttogta a férje. – Kérlek szépen, ne most…

Aaron tartotta, ameddig tudta, majd zaklatottan a földre fektette.

– Semmi baj… kedvesem, nyugodj meg – suttogta a felesége fülébe. – Gyorsan elmúlik…

Grace távolba révedő tekintettel feküdt a földön, a rendőrök zavartan hajoltak le hozzá, hogy megpróbáljanak neki segíteni. Egy asszony is közelebb lépett, és Aaron csak ekkor vette észre, hogy kíváncsiskodó tekintetek veszik körül.

– Csak egy pánikroham. Kérem… húzódjanak hátrébb. Teret! Levegőre van szüksége.

– Történt már ilyen vele máskor is? – kérdezte az egyik rendőr.

Egy másik rohamkocsit kért a helyszínre. Az utca zsúfolt volt, minden irányban emberek sétálgattak. A járműforgalmat korlátozták. A Mikulás a távolban továbbra is a szánjáról mosolygott a gyerekekre. Valahol a tömegben ott lehet Kiera ijedten, egy sarokba húzódva, és azt kérdezgeti magától, vajon a szülei miért nincsenek vele.

– Néha előfordul, a fenébe is! Már legalább egy hónapja nem történt vele ilyen. Pár perc alatt elmúlik, de kérem, találják meg Kierát! Segítsenek nekünk megtalálni Kierát, a lányunkat!

Grace teste enyhén rángatózni kezdett, és a bámészkodók meglepetésükben felsikoltottak.

– Semmi baj. Semmi baj. Mindjárt elmúlik, drágám – suttogta Aaron Grace fülébe. – Megtaláljuk Kierát. Lélegezz… nem tudom, hogy hallasz-e most engem… Koncentrálj a levegővételre, és gyorsan elmúlik.

Grace arca szép lassan megváltozott: a nyugalmat a rettegés arckifejezése váltotta fel, a szeme elkerekedett, és Aaron csak azt kívánta, nehogy kárt tegyen magában.

A körülöttük kialakult kör egyre szűkült, és a jó tanácsokkal szolgálók szavai összefonódtak a rendőrök rádiójából áradó hangokkal. Hirtelen az egyik irányból az emberek elkezdtek félrehúzódni, és megjelent egy mentőegység egy hordággyal és egy kis elsősegélydobozzal. Két rendőr csatlakozott a csapathoz, és hátrébb lökdösték az embereket, akik egyre közelebb húzódtak.

Aaron két lépést hátrált, hogy hagyja őket dolgozni, és a szájára tapasztotta a kezét. Le volt taglózva. A lánya pár perccel ezelőtt tűnt el, a felesége pedig pánikrohamot kapott. Elengedett egy könnycseppet. Nehezére esett. Nem szokta magát elragadtatni. Általában nem mutatta ki az érzelmeit a nyilvánosság előtt, és ebben a pillanatban úgy érezte, annyian figyelik, hogy visszatartotta a könnyeit, ameddig csak tudta, mígnem egy finom kis könnycsepp meg nem találta a könnycsatornája hegyét.

– Hogy hívják? – kiabálta a mentős.

– Grace – kiabálta vissza Aaron.

– Ez az első eset?

– Nem… már többször előfordult, kezelés alatt áll, de… – Egy csomó a torkában megakadályozta, hogy folytassa.

– Grace, szépségem. Ide hallgass! – mondta a mentősnő vigasztaló hangon. – Mindjárt vége… mindjárt túl vagy rajta. – Aaron felé fordította a fejét, és megkérdezte: – Allergiás valamilyen gyógyszerre?

– Semmire – válaszolta Aaron döbbenten. Azt sem tudta, hova figyeljen. Úgy érezte, ez túl sok neki. Ide-oda sétálgatott, egyszer a földet nézte, aztán a távolba meredt az emberek lába között. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy meglássa Kierát. – Kiera! – üvöltötte. – Kiera!

Az egyik rendőr megkérte, hogy kicsit húzódjon félre vele.

– Szükségünk van a segítségére, hogy megtaláljuk a lányát, uram. A felesége jól van. Ellátja a mentőszolgálat. Melyik kórházba szeretné vitetni a feleségét? Szükség lenne rá, hogy ön itt maradjon velünk.

– Kórházba? Ne, ne! Öt perc alatt elmúlik. Ez semmiség.

Az egyik mentős odalépett Aaronhoz, és így szólt:

– Jobb lenne, ha egy kicsit nyugalmasabb helyre húzódnánk. A következő sarkon áll a mentőautó, célszerűbb lenne, ha ott szedné össze magát a roham után. Mit szólna, ha ott megvárnánk? Nem visszük kórházba, csak ha komplikáció adódik. Ne aggódjon, ez csak egy pánikroham. Pár perc alatt elmúlik, de ha vége, nyugalomra lesz szüksége.

Hirtelen az egyik rendőr, aki feléjük tartott, meglepetést sugárzó arccal a rádió felé fordult.

– Központ, megismételné az utolsó mondatot?

Aaron, aki pár méterrel távolabb állt, nem értette a rádióból jövő hangot, de észrevette a rendőr arckifejezését.

– Mi történt? – kiabált oda. – Mi történt? Kiera az? Megtalálták?

A rendőr figyelmesen hallgatta a rádiót, és látta, amint Aaron gyorsan közeledik.

– Mr. Templeton, nyugodjon meg, rendben?

– Mi történt? Találtak valamit?

Negyedik fejezet

2003. november 27.

Öt évvel Kiera eltűnése után

Csak azok találják meg önmagukat,
akik sohasem adják fel a keresést.

New Yorkban a 77. utca és a Central Park West kereszteződésében, november 27-én, reggel 9.00-kor több száz önkéntes tolongott a földről felemelkedő óriási felfújható figurák körül. Csoportokba szerveződve, a repülő figurákhoz igazított, alkalomhoz illő öltözékben ott volt mindenki, aki részt vett az óriásfigurák röptetésében, amelyek aztán bejárták New York utcáit, egészen a Macy’s üzletéig a Herald Square-en. A Babe-et, a bátor kismalacot reptetők rózsaszín pulóvert viseltek, akik a karizmatikus Monopoly urat, azokon elegáns fekete öltöny volt, akik pedig a mitikus játék katonát kísérték, kék overallban voltak. A reggel a Herald Square-en egy színes pulcsis, fenséges America Sings flashmobbal indult, majd az ország legjobb színészeinek fellépése következett.

A város egy óriási fesztivállá változott, az emberek nevetgéltek az utcán, a gyerekek pedig izgatottan sétáltak a felvonulás helyszínei felé. A magasba emelkedve, helikopteréről, Donald Trump, az iparmágnás, légi felvételeket készített az NBC számára arról az útvonalról, melyet a felvonulás Manhattan utcáin bejár majd.

Kiera Templeton eltűnését már kitörölték a város emlékezetéből, de a tudatalattijából nem. Az apukák és anyukák erősen szorították gyermekeik kezét, olyan aggodalommal, amire korábban nem is gondoltak volna. Elkerülték azokat az útvonalakat, ahol várhatóan nagyobb tömegek mozognak majd. A Times Square kereszteződését, a Macy’s üzlete mellett lévő végállomást, sőt még a Broadway alsóbb részeit is, amit inkább csak turisták, felnőttek és a szomszédos városok lakói látogattak. A családok úgy döntöttek, hogy gyermekeikkel inkább onnan nézik a rendezvényt, ahol az események kezdődnek, a Central Park Westtel párhuzamos, kevésbé kockázatos területről, ahol szélesebb járdák és nagyobb területek biztosítanak terepet a sétához, mindenféle tolongás és dugók nélkül.

Délelőtt 9.53 volt, és pont abban a pillanatban, amikor a Szezám utca Caponata nevű csirkéje több száz gyermek figyelmes tekintetétől övezve és a szülők áhítatos mosolyától kísérve a magasba emelkedett, egy részeg férfi berontott az utca közepére, és könnyeivel küszködve dühösen kiabálni kezdett:

– Vigyázzatok a gyermekeitekre! Vigyázzatok a gyermekeitekre, különben a város elnyeli őket! Elnyeli őket, mint minden jót, ami beteszi ide a lábát. Ne szeressetek semmit ebben a városban! Mert, ha észreveszi, elveszi tőletek. Mindent elvesz, ha meglátja.

Néhány szülő elfordította tekintetét az óriási, sárga madárról, amely már több méterrel a föld fölé emelkedett, és a részegre nézett, aki foltos öltönyt viselt nyakkendő nélkül. A férfinak ápolatlan, sűrű, sötét szakálla volt, és kócos, gubancos haja. Az ajka vérzett, és a belőle csepegő vér foltot hagyott az inge nyakán, a szeme pedig tele volt fájdalommal és reménytelenséggel. Nehezen járt, mert az egyik lábán nem volt cipő, csak egy fehér zokni, aminek talpa már koromfekete volt.

Néhány önkéntes odament a férfihoz, azzal a szándékkal, hogy megnyugtassák.

– Hé, barátom! Nincs még egy kicsit korán ehhez? – mondta neki az egyikük, miközben megpróbálta az egyik oldalon kivezetni.

– Ez a hálaadás napi felvonulás, nem szégyelli magát? – tette hozzá a másik. – Tűnjön el innen, mielőtt letartóztatják! Egy csomó gyerek van itt. Viselkedjen!

– Akkor szégyellném magam, ha részt vennék… ebben. Hogy tápláljam ezt… ezt a gyerekfaló gépezetet – kiabálta.

– Egy pillanat… – mondta az egyikük, miután felismerte. – Maga nem… maga nem annak a kislánynak az apja, akit…

– Ne merd a szádra venni a lányomat, te szerencsétlen!

– Igen. Maga az… Talán nem kéne idejönnie… ilyenkor – mutatott körbe, és próbált megértően viselkedni.

Aaron lehajtotta a fejét. Egész éjszaka kocsmáról kocsmára járt és ivott, amíg csak nyitva voltak. Aztán bement egy éjjel-nappaliba, vett egy üveg gint, amit a pakisztáni eladó is csak szánalomból adott el neki. Első húzásra megitta az üveg harmadát, és rögtön utána hányni kezdett. Leült és sírt. Már csak pár óra volt hátra, hogy kezdődjön a Macy’s felvonulása, és egyben Kiera eltűnésének ötödik évfordulója. Előző nap sírva ébredt fel, ugyanúgy, ahogy az összes ezt megelőző évben is. Aaron sosem ivott a lánya elvesztése előtt. Rendes ember volt, egészséges életet élt, csak akkor ivott egy pohár fehérbort, amikor látogatói voltak a régi házában, a Dyker Heightson, Brooklyn előkelő negyedében. Azóta, hogy Kierával ez történt, és az azt követő tragédia után, nem telt el úgy nap, hogy ne ivott volna meg egy pohár whiskyt. Olyan nagy volt a különbség az 1998-as és a 2003-as Aaron Templeton között, hogy le sem lehetett volna tagadni, hogy az élet kíméletlen csapást mért rá.

Egy rendőrjárőr látta a történteket, és odaszaladt hozzájuk.

– Uram, el kell hagynia a területet – mondta, és rögtön megragadta Aaron karját, hogy mutassa neki a kerítés túloldalára vezető utat. – Itt csak a kíséret tagjai tartózkodhatnak.

– Ne érjen hozzám! – ordította Aaron.

– Uram… Kérem szépen… Nem szeretném letartóztatni. Nagyon sok gyermek nézi.

Aaron a járdák felé fordította a fejét, és észrevette, hogy minden tekintet rá szegeződik. Nem sokat számított a gigantikus árnyék, amit a sárga madár vetett, vagy a távolban duzzadó Pókember alakja, aki éppen repülni készült. Lehajtotta a fejét. Újra. Maga alatt volt. Zavart volt, és összetört. A felvonulás napjának érzelmi csapásával nem tudott megbirkózni, és talán az egyetlen dolog, amit tehetett volna, az, hogy visszatér új lakásába, New Jersey-be, hogy kialudja és kisírja magát magányában. A rendőr viszont megrántotta a karját, aminél rosszabb dolog nem is történhetett volna.

Aaron megfordult, és ököllel a rendőr arcába csapott, majd a földre döntötte több száz döbbent gyermek és szülő szeme láttára, akik dühösen méltatlankodni kezdtek.

– Micsoda szégyen! – kiáltotta az egyik.

– Tűnj el innen, te bohóc! – visította a másik.

Egy vizespalack csapódott az arcának, ő pedig kábultan nézett minden irányba, mert nem tudta, honnan jött a becsapódás.

Nem volt ideje gondolkodni a méltatlankodáson, azon, hogy az emberek miért tartják rossznak, hogy itt van, mert két rendőr már rohant is felé, és egy erős ütéssel a földre terítették. Az eséstől arccal az aszfaltba csapódott. Alig öt másodperc múlva a karjai már a hátán voltak, és a bilincsek a csuklóján elszorították a vérkeringését. Az agya nem közvetítette az ütés okozta fájdalmat, ez csak pár perccel később történt meg, de azt felfogta, hogy két rendőr és egy önkéntes megragadja, felemelik a földről, miközben mindenki, aki nézi, tapsol. Senki nem hallotta meg egy nagyon mélyre süllyedt apa segélykiáltását és panaszait.

Amint beült a rendőrségi furgonba, elaludt.

Később, amikor felébredt, a New York-i rendőrség nyugati őrsén ült, keze a háta mögött megbilincselve, mellette egy barátságos, szomorú, idősebb férfi. Aaronnak fájt az arca, ezért grimaszra húzta a száját, hogy felszakítsa a rászáradt vért, de ez rossz ötlet volt. Minden irányba sugárzó fájdalmat érzett.

– Egy rossz nap? – kérdezte a mellette ülő férfi.

– Egy rossz… élet – válaszolta Aaron, aki hányingerrel küzdött.

– Az élet akkor rossz, ha nem teszel semmit, hogy változtass rajta.

Aaron feléje fordította tekintetét, aztán bólintott. Egy pillanatig arra gondolt, hogy ennek a férfinak egyáltalán nincs bűnöző kinézete, hacsak nem azért, mert neki is ugyanúgy hátra van bilincselve a keze. Azt képzelte, hogy biztosan parkolási bírságok miatt hozták be.

Egy barna hajú nő jelent meg a rendőrőrs íróasztalai között, és az idősebb úrhoz fordult:

– Rodríguez úr, igaz? – kérdezte, miközben kiemelt egy papírlapot az akták közül.

– Úgy van – válaszolt amaz.

– Pár perc múlva érkezik a kollégám a gyilkosságiaktól, hogy feltegyen néhány kérdést. Szeretné, ha értesítenénk az ügyvédjét?

Aaron meglepetten nézett a férfira.

– Nem lesz rá szükség. Már mindent elmondtam – válaszolta Rodríguez úr nyugodtan.

– Jól van, ahogy gondolja. Tájékoztatom, hogy joga van hivatalból kirendelt ügyvédhez is, aki végig ön mellett lesz a vallomása alatt.

– Tiszta a lelkiismeretem. Nincs rejtegetnivalóm – mosolygott.

– Rendben van – felelte a rendőrnő. – Pár perc múlva jön önért a kollégám. Ön pedig… nos… Templeton, Aaron. Fáradjon velem, legyen szíves!

Aaron nagy nehezen feltápászkodott, és egy biccentéssel elbúcsúzott Rodríguez úrtól. Elindult a rendőrnő mögött, aki sokkal gyorsabban ment, mint ő. Végül elérkeztek egy speciális váróterembe.

– Itt van a holmija. Hívjon fel valakit, aki önért tud jönni.

– Ennyi volt? – kérdezte Aaron zavarodottan.

– Nézze, a rendőr, akit megütött, megsajnálta. Ismeri önt, tudja? Látta önt a tévében, amikor a kislánya eltűnt. Azt mondja, eleget szenvedett már, és végül is hálaadás van. Nem tett feljelentést, a jelentésbe pedig azt írta, hogy azért vették őrizetbe, mert túlságosan feldúlt volt. Végül is csak kisebb sérülést szenvedett.

– Szóval akkor… hazamehetek?

– Lassan a testtel! Csak akkor mehet el, ha önért jön valaki. Nem engedhetjük el egyedül, mivel még mindig… nos, részeg. Ha gondolja, kialudhatja magát a váróteremben, de nem ajánlom, végül is hálaadás van. Menjen gyorsan haza, aludjon egy kicsit, és vacsorázzon a családjával.

Aaron sóhajtott egyet, és újra arrafelé nézett, ahol Rodríguez úr üldögélt.

– Megkérdezhetem, mit követett el?

– Kicsoda?

Aaron fejével a férfira mutatott.

– Jó embernek tűnik.

– Ó, uram. Az is. Tegnap lelőtt négy férfit, akik csoportosan megerőszakolták a lányát.

Aaron nyelt egy nagyot, és Rodríguez úrra nézett egyfajta visszanyert csodálattal.

– Valószínűleg élete végéig börtönben fog ülni, de nem hibáztatom. Én a helyében… nem tudom, mit tettem volna.

– De hát ön rendőr. Az ön dolga, hogy a rossz embereket börtönbe dugja.

– Nos, pontosan ezért mondom. Nem igazán bízom a rendszerben. A férfiak ellen, akiket lelőtt, már több feljelentés érkezett szexuális bántalmazás miatt és… tudja, hogy hol voltak? Az utcán. Nem tudom… Egyre kevésbé bízom ebben az egészben. Ezért tologatok aktákat a rendőrőrsön ahelyett, hogy a rendszer hű katonáját játszanám. Így sokkal jobb, barátom.

Aaron bólintott. A rendőrnő elővett egy műanyag dobozt, amiben egy bőr pénztárca, egy Pluto kutyás kulcstartón lógó kulcscsomó és egy Nokia 6600-as telefon volt, és letette az asztalra. Aaron zsebre tette a pénztárcáját és a kulcscsomót, majd átnézte a telefonját. Tizenkét nem fogadott hívása volt Grace-től. Gyorsan írt egy SMS-t, amit törölt, még mielőtt elküldte volna. Úgy gondolta, inkább megpróbálkozik egy hívással, hogy mielőbb kijusson innen.

A füléhez emelte a telefont, és pár másodperccel később egy női hangot hallott a másik oldalról.

– Aaron?

– Miren! El tudnál jönni értem? Egy kis bajba keveredtem.

– Mi?

– Kérlek szépen…

Miren felsóhajtott.

– A szerkesztőségben vagyok. Sürgős? Hol vagy?

– A rendőrségen.

Ötödik fejezet

Miren Triggs

1998

Az ember az, amit szeret, de az is, amitől fél.

Aznap délután az órák után úgy döntöttem, ránézek, mit is publikáltak Kiera Templeton eltűnésével kapcsolatban. Alig telt el egy hét a történtek óta, de a cikkek, híradások és pletykák fékezhetetlen sebességgel terjedtek körülötte. Bementem az egyetemi könyvtár katalógustermébe, és megkértem a könyvtároslányt, hogy segítsen megkeresni az eltűnés napjától kezdve azokat a megjelent híreket, amelyekben szerepel Kiera Templeton neve.

Emlékszem a lány arcára és szenvtelen válaszára is:

– Még nincsenek beiktatva a múlt heti lapszámok. Még csak 1991-nél tartunk.

– 1991-nél? 1998-at írunk – válaszoltam. – A technológiai fejlődés kellős közepén járunk, és azt akarod mondani, hogy hét év késésben vagyunk?

– Pontosan. Ez az egész még nagyon új, tudod? De ha akarod, nyugodtan átlapozhatod őket. Nincs olyan sok.

Felsóhajtottam. Részben igaza volt. Vajon mennyi idő lesz megtalálni azokat a híreket, ahol megemlítik az eltűnést?

– Megnézhetem a múlt heti újságokat?

– Melyikeket? Manhattan Press, Washington Post…

– Mindegyiket.

– Mindegyiket?

– Minden országos és New York-i, helyi újságot kérek.

A lány egy kicsit zavartan nézett rám, és most először felsóhajtott.

Leültem a könyvtár egyik asztalához, a könyvtároslány pedig eltűnt az oldalsó ajtók mögött. Egy örökkévalóságnak tűnt a várakozás, és észre sem vettem, de az elmém visszarepült arra a bizonyos éjszakára. Felálltam, hogy ne gondolkodjak. Sétálgattam egy kicsit erre-arra a sorok között, magamban pedig spanyol szerzők könyveinek címeit mormoltam.

Egyszer csak meghallottam egy kocsi kerekeinek zörgését a hátam mögül. Mikor megfordultam, a könyvtároslány mosolygós arca nézett szembe velem, előtte a kocsi megpakolva több mint száz napilappal.

– Ez mind az? – kérdeztem meglepődve a mennyiségen. Azt hittem, hogy kicsit kevesebb lesz.

– De hát ezt kérted, nem? A múlt héten megjelent újságokat. Csak az országosakat és a New York-i lapokat. Nem tudom, milyen kutatáshoz kell, de biztos, hogy nem elég csak az országos lapokat átnézni?

– Ez így tökéletes lesz.

Miután leállította az újságokkal teli kocsit az egyik, ablak melletti asztal mellé, a lány visszament az információs pult mögé. Elvettem egy újságot, és elkezdtem gyorsan átlapozni. Miközben a címeket olvastam, a szemem úgy cikázott, mint a bokrok fölött nézelődő ragadozó madaraké.

Sokféleképpen beleáshatod magad egy nyomozásba, de a módszered nagyban függ az ösztöneidtől, és az ügytől is, amiben nyomozni akarsz. Néhány esetben jobb a rendőrségi jegyzőkönyvekhez fordulni, máskor meg megyei levéltárakhoz vagy nyilvánosan hozzáférhető adatokhoz. Gyakran a legfontosabb nyomokat egy tanú vagy egy informátor adja, de sok más esetben csak a puszta megérzések számítanak. Keresni, kutatni kell, és összegyűjteni minden apró információt, ami releváns lehet. Kiera Templeton ügyében sötétben tapogatóztam. De még korai lett volna kikérni az eltűnéséről szóló jegyzőkönyvet, ráadásul egyetlen FBI-ügynök sem osztana meg információt egy utolsó éves újságíró-hallgatóval. Ha az FBI bárkivel is együttműködne, akkor a fontos lapok újságíróit választaná, feltéve, ha úgy gondolná, hogy segíthetnek előmozdítani az ügyet. Volt már erre példa. A rendőrségnek néha milliók szemére van szüksége, és olyankor bizalmasabb információkat is elárulnak a médiának, hogy sikerüljön azonosítani egy gyilkost, vagy megtalálni egy áldozatot az állampolgárok segítségével. A figyelemreméltóbb esetekben, amilyen Kieráé is volt, az olyan részletek közzététele, hogy milyen ruhát viselt, hol látták utoljára, sőt az is, hogy mit szeretett csinálni, segíthették a nyomozást, és ébren tartották a figyelmet, ha valaki mégis nyomravezető bizonyítékot találna.

Gyorsan átlapoztam a november 26-i újságokat, vagyis a hálaadás napi kiadásokat, hiszen ez az esemény egybeesett Kiera eltűnésének napjával. A rovatok szerkesztését a napilapoknál már előző reggel lezárják, ezért az ezekben szereplő hírek csak a november 25-i történésekről számoltak be, így egyikben sem jelent meg Kiera eltűnésének híre.

A következő napi lapszámokban, miután átfutottam több száz oldalt a felvonulásról készített fotókról és a karácsonyi ünnepek kezdetéről szóló hivatalos híradásokról, megtaláltam az első Kierára utaló írást. A New York Daily News 16. oldalának alsó sarkában, fekete keretben jelent meg Kiera fényképe, ugyanaz a fotó, ami pár nappal később már a Manhattan Press címlapján szerepelt. A közömbös hangvételű cikkben leírták, hogy egy napja keresik azt a hároméves kislányt, akit Kierának hívnak, és előző nap tűnt el. A cikk szerint farmernadrág, fehér vagy világos rózsaszín pulóver és fehér esőkabát volt rajta. Ennyi volt az egész. Nem írták le sem az eltűnés idejét, sem a helyet, ahol utoljára látták.

Nem is lepett meg, hogy a következő napi újságban egy jelentősebb cikket találtam róla. Egy másik újság, ezúttal a New York Post egy fél oldalt szentelt Kiera eltűnésének. A cikket Tom Walsh írta, és a következő állt benne:

„Második napja keresik Kiera Templetont, aki a hálaadás napi felvonulás alatt veszett el. A hároméves kislány két napja tűnt el a tömegben. Az elkeseredett szülők a lakosok segítségét kérik, hogy megtalálják.” Aaron és Grace Templeton fényképe volt a hír mellett, amelyen kislányuk fotóját mutatták. A szemük teljesen kisírva. Ezen a képen láttam először mindkettőjüket.

Tovább olvastam az újságokat, és kiválogattam azokat az oldalakat, amelyek említették Kierát vagy a felvonulást, mígnem időrendben haladva eljutottam ahhoz a naphoz és ahhoz a címlaphoz, amelyet a Manhattan Press közölt.

Az órámra néztem, és nagyon megijedtem, amikor láttam, hogy már majdnem este kilenc óra van. Senki nem volt a könyvtárban, ami az évnek ebben az időszakában éjfélig volt nyitva, hiszen közeledtek a félévi vizsgák, de ahhoz még túl messze voltak, hogy bárki is égető szükségét érezte volna a tanulásnak.

Nem kellett volna ilyen sokáig maradnom. A lapokat gyorsan betettem a hátizsákomba, és visszavittem a kocsit a pulthoz. A könyvtároslány mormogott valamit, amikor meglátta a nagy halom rendetlen újságot.

Kimentem az utcára, és New York éjszakai sötétségében találtam magam. Elnéztem az egyik irányba, egy lélek sem volt a városnak azon a részén. A másik irányba néztem, ahol csak néhány sziluettet láttam, füst vette őket körül, beszélgettek és cigiztek egy bár ajtajában. Visszamentem a könyvtárba, ahol a könyvtároslány erőltetetten mosolygott rám, amikor meglátott.

– Használhatom a telefont? – kérdeztem. – Nem hoztam pénzt taxira… Nem tudtam, hogy ilyen későn végzek.

– Még csak kilenc óra. Még vannak emberek az utcán.

– Használhatom a telefont vagy nem?

– Pe-persze – válaszolt, és felém nyújtotta a kagylót.

Albérletben laktam, közel a campushoz, Harlem központjában, a 115. utcában, egy vörös téglás házban. Körülbelül tizenöt perc sétára az egyetemtől, ami a Morningside Park keleti része mellett volt, az albérletem pedig a nyugati része mellett. Tehát csak pár utcán kellett volna áthaladnom, és keresztülvágni a parkon, hogy otthon legyek. Csak annyi volt a gond, hogy akkoriban ez elég balhés környék volt. Volt itt egy csomó társasház és jó pár szociális projekt, amelyek összehozták a bandákat, a kisstílű bűnözők csoportját, a drogosokat és a naiv áldozatokra váró zsebtolvajokat. Napközben nem voltak verekedések és rablások, de éjszakára a helyzet teljesen megváltozott.

Az egyetlen számot tárcsáztam, amiről tudtam, hogy tulajdonosa ilyenkor is felveszi.

– Igen? – szólt bele egy férfihang a másik oldalról.

– Szeretnél találkozni velem? – kérdeztem. – A könyvtárban vagyok, az egyetemen.

– Miren?

– Kicsit bonyolult napom volt. Van hozzá kedved, vagy nincs?

– Rendben van. Adj negyedórát, és ott vagyok.

– Bent megvárlak.

Letettem a telefont, és jó ideig néztem, ahogy a könyvtároslány igyekezett rendbe tenni az újságok lapjait, amelyeket teljesen összekuszáltam. Nem sokkal később Schmoer professzor jelent meg az ajtó küszöbén könyökfoltos zakójában és kerek szemüvegében, majd intett, hogy menjek ki hozzá.

– Jól vagy? – kérdezte üdvözlésképpen, amint a járdára léptünk.

– Csak beesteledett.

– Hazakísérlek és megyek, rendben? Nem tudok maradni. – Hátat fordított, és elindult kelet felé. – Baj van a szerkesztőségben. Az igazgató le akar hozni valamit Kiera Templetonról a címlapon, bármit, és az az érzésem, hogy holnap minden médium ezt teszi majd, a mai Manhattan Presses cikk után. Ki akarják véreztetni ezt a sztorit, és őszintén szólva nem esik jól, hogy én is részese leszek ennek.

Meggyorsítottam a lépteimet, és utolértem.

– És mivel fogsz előállni? – kérdeztem kíváncsian.

– Az anyja telefonhívásával a rendőrségre. Szereztünk egy másolatot a felvételről.

– Uhh. Rosszul hangzik – sóhajtottam felhúzva a szemöldököm. – Igazi szenzációvadászat, ahhoz képest, hogy ez a Daily. Ez elvileg nem egy gazdasági napilap?

– De igen. Pont ezért undorodom attól, amit tenni akarnak.

Vártam egy pillanatot, mielőtt folytattam. Hallgattam a lépteink kopogását a járdán, és néztem, ahogy az árnyékaink megelőznek minket, majd eltűnnek, ahogy elhaladunk egy lámpaoszlop mellett.

– És nincs választási lehetőséged? Nem tudsz valami mást publikálni? Te vagy a főszerkesztő.

– Az eladás, Miren. Az eladás a minden – válaszolt dühösen. – Te magad is mondtad ma. De azt talán még nem érted, hogy mennyire felügyelnek mindent. Valójában csak ez az egy számít.

– Ennyire?

– A mai Manhattan Press nagy sikert aratott. Tízszer több példányt adtak el belőle, mint tegnap, Miren. A többi újság mind hoppon maradt. Bejött a számításuk.

– Tízszer többet?

– Nem tudjuk, mivel állnak elő holnap, de ez így működik. Ennek a kislánynak a keresése, akár akarjuk, akár nem, lesz a következő hónapok rejtélye az összes médiában, hacsak nem kerül elő valahonnan. Bár lesznek médiumok, amik azt kívánják majd, hogy soha ne kerüljön elő, hogy addig rághassák ezt a csontot, amíg csak lehet. Majd, ha az emberek elfelejtik az ügyet, és az újságok is megfeledkeznek róla, elkezdődnek a megemlékezések, ami már senkit sem érdekel, kivéve akkor, ha Kiera megjelenik teljes valójában a Times Square-en, vagy megtalálják a holttestét, akkor újra szárnyra kap a téma.

Maga alatt volt. Annyira össze volt törve, hogy nem mertem válaszolni.

A Carl Schurz-szoborhoz értünk, ami közvetlenül a park mellett volt. Megkértem, hogy kerüljük meg a parkot, és ne menjünk keresztül rajta. Egy szó nélkül belement, pedig így duplaannyi ideig tartott az út. Ettől a perctől kezdve csendben sétáltunk egymás mellett. Ennyit tesz a kor. Úgy 15 évvel volt idősebb nálam, és tudta, hogy nincs szükségem beszélgetésre. Arra várt, hogy hibázzak. Talán azt várta, hogy majd én hozom fel a témát, miután nem akartam átvágni a parkon, de erről most nem akartam beszélni. Miután végigmentünk a Manhattan sugárúton, és a ház kapujához értünk, azt mondtam:

– Köszönöm, professzor úr.

– Nincs mit, Miren. Tudod, hogy csak segíteni akarok…

Odaugrottam, és hálásan megöleltem. Megnyugtató volt, hogy biztonságban érezhetem magam.

Hirtelen, kicsit aggódva ugyan, de ellökött magától, amitől irtó pocsékul éreztem magam.

– Ez… ez így nincs rendjén, Miren. Nem szabad. Vissza kell mennem a szerkesztőségbe.

– Ez csak egy… egy ölelés volt, Jim – mondtam komolyan és dühösen. – Elment az eszed?

– Miren, tudod, hogy nem… nem lehet. Mennem kell. Ennek nem szabad megtörténnie. Ha meglátnak…

– Ez olyan fontos? – kérdeztem, próbáltam tudomást sem venni az elutasításáról.

– Nem, csak… – Úgy tűnt, tétovázik. – Jól van, igen. Nem maradhatok – jelentette ki.

– Elnézést, én… – szabadkoztam. – Azt hittem, hogy… barátok vagyunk.

– Nem, Miren. Nem erről van szó… Vissza kell mennem a szerkesztőségbe. Tényleg.

Észrevettem, hogy zaklatottabb, mint hittem, és vártam, hogy folytassa.

– Kiera Templeton édesanyjának segélyhívása a rendőrségre – mondta végül. – Rosszul hangzik. Nem hiszem, hogy ez lesz a legjobb.

– Nem tudsz valami többet mondani? Úgy döntöttem, Kiera Templeton ügyében nyomozok tovább az e heti feladat kapcsán.

– Nem a vízszennyezéses ügyet választottad? – kérdezte meglepetten. – Azt hittem, át akarsz menni.

Örültem, hogy nem erőltette az ölelés témát, és eltűnt a feszültség.

– Át akarok, de azért még nem kell ugyanolyannak lennem, mint a többiek. Mindenki azt fogja választani. Sima ügy. Kiera megérdemli, hogy valaki dollárjelek nélkül is átnézze az ügyét.

Schmoer professzor egyetértően bólintott.

– Rendben van. Csak egy dolgot mondok el a felvételről.

– Hallgatlak.

– A szülők a bejelentéskor…

– Mi van velük?

– Úgy tűnik, eltitkoltak valamit.

Hatodik fejezet

Grace Templeton segélyhívása

1998. november 26. 11.53

– 911. Miben segíthetek?

– Nem… nem találom a lányomat.

– Jól van… Mikor látta utoljára?

– Csak… néhány perce… Itt voltunk… a felvonuláson és… elment az apjával.

– Az apjával van, vagy elveszett?

– Vele volt… de most már nincs. Elveszett.

– Hány éves?

– Kétéves, majdnem három. Holnap lesz a születésnapja.

– Jól van… Melyik szektorban vannak?

– Ööh…

– Asszonyom, melyik szektorban vannak?

– A… a 36. utca és a Broadway sarkán. Nagyon sokan vannak, és elveszett. Az én kislányom. Szent isten!

– És… milyen ruhát viselt, amikor utoljára látta?

– Volt rajta egy… várjon egy percet… nem pontosan emlékszem. Egy kék nadrág és… nem tudom.

– Egy kardigán vagy valami ilyesmi? Emlékszik a színére?

– Ööh… igen. Rózsaszín pulóver volt rajta.

– Röviden le tudná írni a lányát?

– Ööö… barna, rövid haja van. Mindenkire mosolyog. Körülbelül nyolcvanhat centi magas. Egy… kicsit alacsony a korához képest.

– Bőrszíne?

– Fehér.

– Jól van.

– Kérem, segítsen nekünk!

– Elmozdultak a helyükről? Keresték a környéken?

– Itt minden tele van emberekkel. Lehetetlen.

– Viselt dzsekit vagy kabátot a kislány?

– Hogy mondja?

– Viselt a kislány valamit a rózsaszín pulóver felett, amit említett? New Yorkban most esik.

– Ööh… igen. Egy esőkabátot.

– Emlékszik a színére?

– Ööh… fehér volt, kapucnis. Igen. Volt kapucnija is.

– Rendben… Tartsa a vonalat. Azonnal kapcsolom a rendőrséget. Rendben?

– Rendben.

Pár perccel és több hívásvárakoztató hangjelzés után egy másik női hang jelentkezett.

– Asszonyom!

– Igen?

– Látta, hogy melyik irányba tűnt el a lánya?

– Ööh… nem. A férjemmel volt, és nem jött vissza. Addigra… addigra már elveszett.

– Önnel van a férje is?

– Igen. Ő is itt van.

– Át tudná adni neki a telefont?

– …

– Igen? – szólalt meg Aaron rekedt hangon.

– Uram! Látta, hogy melyik irányba indult a lánya?

– Nem. Nem láttam.

– Rendben van… Meg tudja erősíteni az eltűnés idejét?

– Legfeljebb öt perce lehetett. Itt nagyon sok ember van. Lehetetlen megtalálni.

– Meg fogjuk találni.

– …

– Uram! Hall engem?

– Igen, igen.

– Egy járőregység már el is indult a harminchatodik utca és a Broadway sarkára. Várjanak meg ott!

– Gondolja, hogy megtalálják? – kérdezte Aaron.

A telefontól távolabb, valahol a háttérben Grace hangja hallatszott, amint mondott valamit Aaronnak, de nem lehetett érteni.

– Grace, ez nem a megfelelő pillanat – próbálta megnyugtatni.

– Ne aggódjon, uram! A lánya elő fog kerülni.

Újra Grace hangját lehetett hallani a távolból:

– Aaron, töröld le a vért.

– …

– Uram! – szólt bele a női hang.

– Hála istennek – mondta a férfi.

A távolból egy mélyebb hang hallatszott, amit később az érkező járőr hangjaként azonosítottak.

– Önök a szülők?

Hetedik fejezet

2003. november 27.

Öt évvel Kiera eltűnése után

A remény bocsátja ki az egyetlen olyan fényt,
amely képes megvilágítani a legsötétebb árnyakat is.

Miren fekete kosztümnadrágban és fehér blúzban jelent meg a rendőrségen. Barna haját szép, magas lófarokban fogta össze. Aaron a váróteremből nézte, ahogy határozottan elindul az információs pult felé, hogy felőle érdeklődjön. A rendőrnő oda mutatott, ahol Aaron várakozott, Miren pedig, miután aláírt egy nyomtatványt, megfordult, és komoly arckifejezéssel odalépett hozzá.