Margaret Rogerson

AN

ENCHANTMENT

OF

RAVENS

Hollók varázslata

Kossuth Kiadó

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Epilógus

Köszönetnyilvánítások

Impresszum

Anyának és apának szeretettel.

Egy

A MŰTERMEM LEVEGŐJÉT lenfaolaj és széleslevelű levendula illata lengte be, a vásznamon egy kis adag mestersárga csillogott. Bögöly selyemkabátjának színe már majdnem tökéletes lett.

Bögölyt nem volt könnyű rávenni, hogy minden alkalommal ugyanazokat a ruhákat viselje. Az olajfestéknek napok kellenek, hogy megszáradjon, és fel lehessen vinni rá a következő réteget. Ő viszont nehezen értette meg, hogy nem cserélhettem csak úgy le a képen az egész ruházatát a pillanatnyi kedve szerint. Még a tündenépek mércéjével is elképesztően hiúnak számított – ez pedig olyan, mintha azt mondanád egy pocsolyáról, hogy szokatlanul nedves, vagy egy medvéről, hogy meglepően szőrös. Összességében ez egy lefegyverző tulajdonság volt egy olyan lénytől, aki bármikor megölhetett, és még csak a teázását sem kellett volna elhalasztania érte.

– Esetleg csináltathatnék némi ezüsthímzést a ruhaujj végére – jegyezte meg. – Mit gondolsz? Hozzá tudod festeni, ugye?

– Természetesen.

– És ha egy másik kravátlit választok…

Magamban a szememet forgattam, az arcom azonban ugyanattól az udvarias mosolytól sajgott, amelyet már két és fél órája tartottam fenn. Nem engedhettem meg magamnak, hogy elkövessem a gorombaság hibáját.

– Átfesthetem a kravátlidat, feltéve, hogy nagyjából hasonló méretű lesz a mostanihoz, viszont akkor eggyel több alkalom kell a befejezéshez.

– Igazi csodatevő vagy. Sokkal jobb, mint az előző portréfestő… az a minapi legény, hogy is hívták? Sebastian Manywarts? Jaj, őt nem kedveltem, valahogy mindig olyan fura szaga volt.

Kellett egy pillanat, hogy leessen, Bögöly Silas Merryweatherre gondol, a Fortély bő háromszáz éve elhunyt egyik mesterére.

– Köszönöm – válaszoltam. – Milyen figyelmes bók.

– Igazán lenyűgöző látni, hogyan változik idővel a Fortély. – Szinte oda se figyelve kiválasztott egy süteményt a kanapé melletti tálcáról. Nem ette meg rögtön, inkább csak bámulta, mint egy entomológus, aki épp felfedezett egy fordított fejű bogarat. – Amikor már azt hinnéd, láttad a legjobbat, amire az emberek képesek, hirtelen előállnak a porcelán újfajta zománcozásával vagy épp ezekkel a fantasztikus, citromkrémes süteményekkel.

Mostanra hozzászoktam a tündenépek modorosságához, és a bal ruhaujjáról fel se pillantva dolgoztam tovább a selyem csillogó sárgaságán. Ugyanakkor emlékeztem még azokra az időkre, amikor felkavart a tündenépek viselkedése. Másképp mozogtak, mint az emberek: finoman, pontosan, a testtartásukban különös merevséggel, és ujjuk egyetlen rezdülése sem tűnt soha feleslegesnek. Órákig tudtak mozdulatlanok maradni, még csak nem is pislogtak, máskor viszont olyan félelmetes gyorsasággal iramodtak meg, hogy már azelőtt ott termettek előtted, mielőtt akár csak sikkanthattál volna meglepetésedben.

Kezemben az ecsettel hátradőltem, hogy teljes egészében szemügyre vegyem a portrét. Majdnem elkészült. Ott virított előttem Bögöly dermedt képmása, változatlanul, amilyen ő maga is volt. Nem értettem, miért rajonganak ennyire a tündenépek a portrékért, de gyanítottam, hogy a hiúságukhoz lehet köze, meg az olthatatlan vágyukhoz, hogy emberi Fortélyokkal vegyék körül magukat. Sosem merengtek az ifjúságukon, mert nem ismertek mást, és mire meghaltak – már ha meghaltak egyáltalán –, a portréik már rég semmivé foszlottak.

Bögöly ránézésre egy harmincas évei közepén járó férfinak tűnt, és fajtája minden tagjához hasonlóan magas volt, karcsú és gyönyörű. Szeme a nyári hőséget elmosó eső utáni ég kristálykékjében játszott, fehér arca hibátlan, akár a porcelán, haja sugárzó arany-ezüst, mint a napkeltében csillogó harmat. Tudom, hogy röhejesen hangzik, de a tündenépek tényleg efféle hasonlatok után kiáltottak, egyszerűen képtelenség lett volna másképpen leírni őket. Egyszer egy hóbortos költő belehalt a kétségbeesésbe, miután nem tudta egy tünde szépségét megfelelő hasonlatokkal kifejezni. Mondjuk, szerintem inkább arzénmérgezés végzett vele, de a történetet már csak így mesélik.

Természetesen nem szabad megfeledkezni arról, hogy mindez csupán a glamúr, ami alatt a tündenépek valójában egyáltalán nem így néznek ki.

A tündenépek tehetséges szemfényvesztők, nyílt hazugságra azonban nem képesek. Glamúrjukban mindig találni egy hibát. Bögölyé az ujjaiban mutatkozott meg: egy emberéhez képest túl hosszúra nőttek, és olykor furcsán kificamodottnak tűntek. Ha valaki túl sokáig bámulta a kezét, ő gyorsan összefonta vagy egy szalvéta alá rejtette mindkettőt – úgy néztek ki ilyenkor, mint két, fedezékbe siető pók. Bögöly volt az általam ismert legbarátságosabb tünde. Sokkal lazábban viszonyult mások viselkedéséhez, mint a társai, ám a megbámulása sosem vezetett jóra – kivéve, ha valakinek nyomós oka volt rá, mint most nekem.

Végre megette a süteményt. Nem láttam, hogy meg is rágta volna, mielőtt lenyelte.

– Mára nagyjából végeztünk – jelentettem ki, miközben beletöröltem az ecsetemet egy rongyba, majd beleejtettem a festőállványom melletti lenmagolajos üvegcsébe. – Szeretnéd látni?

– Kell egyáltalán kérdezned? Isobel, tudod, hogy egyetlen alkalmat sem mulasztok el a Fortélyod megcsodálására.

Mire feleszméltem, Bögöly már a vállam fölé magasodott. Udvarias távolságot tartott, embertelen szaga azonban így is magába burkolt: tavaszi levelek páfrányoszöld illata, vadvirágok édes parfümje. Alatta pedig valami vad – valami, ami ezer éve járja az erdőt, és hosszú, pókszerű ujjaival könnyedén összezúzhatja egy ember torkát, miközben arcán csupán udvarias mosoly látszik.

A szívem kihagyott egy ütemet. Ebben a házban biztonságban vagyok, emlékeztettem magam.

– Azt hiszem, mégiscsak jobban tetszik ez a kravátli – mondta. – Rendkívüli munka, mint mindig. És most, mennyivel is tartozom neked?

Vetettem egy lopott pillantást elegáns arcélére. Egy hajtincs mintha csak véletlenül csusszant volna ki a nyakszirtjére tekert kék szalag alól.

– Abban állapodtunk meg, hogy elbűvölöd a tyúkjainkat – emlékeztettem. – Mindegyik heti hat jó tojást fog tojni élete végéig, és semmilyen okból nem pusztulhatnak el idejekorán.

– Milyen gyakorlatias – sóhajtott fel a tragédia hallatán. – Te vagy e kor legcsodáltabb Fortélyosa. Csak képzeld el, mi mindent adhatnék neked! Gyöngyök hullhatnának a szemedből könnyek helyett. Olyan mosolyod lehetne, ami minden férfi szívét rabul ejti, vagy olyan ruhád, melyet soha senki nem feled. És te mégis tojásokat kérsz tőlem.

– Eléggé szeretem a tojásokat – válaszoltam kurtán, pontosan tudva, hogy az említett bűbájok végül mind bizarr, keserű, sőt halálos fordulatot vennének. Különben is, mi a jó eget kezdenék én férfiak szívével? Abból nem lehet rántottát csinálni.

– Legyen hát, ha ragaszkodsz hozzá. A bűbáj holnap lép életbe. Ám most attól tartok, ideje indulnom… intézkednem kell a hímzésről.

Ahogy felálltam, megnyikordult alattam a szék, majd pukedliztem neki, amikor megállt az ajtóban. Bögöly válaszul kecsesen meghajolt. A legtöbb tündéhez hasonlóan ő is úgy tett, mintha saját döntéséből viszonozná a gesztust, nem pedig valami olyan ellenállhatatlan kényszerből, mint maga a levegővétel.

– Aha! – tette hozzá, miközben kihúzta magát. – Majdnem elfelejtettem. Azt beszélik a tavaszi udvarban, hogy számíthatsz az Őszi Herceg látogatására. Képzeld csak el! Nagyon kíváncsi vagyok, vajon képes lesz-e végigülni az egész folyamatot, vagy amint megérkezik, máris eliramodik majd a Nagy Vadászatra.

A hír hallatán nem bírtam uralkodni a vonásaimon. Leesett állal meredtem Bögölyre, mire zavart mosolyra húzódott a szája. Kinyújtotta felém sápadt kezét, mintha csak azt próbálná megállapítani, nem múltam-e ki ott helyben, álltamban – ami nem is észszerűtlen feltételezés, tekintve, hogy a tündék szemében az emberek alighanem a legapróbb provokációtól is képesek elhalálozni.

– Az Őszi… – böktem ki reszelős hangon. Becsuktam a számat, és megköszörültem a torkomat. – Egész biztos vagy ebben? Azt hittem, az Őszi Herceg sosem látogat Szeszélybe. Senki sem látta őt több száz… – Itt cserben hagytak a szavak.

– Biztosíthatlak, él és virul. Épp tegnap láttam egy bálon. Vagy múlt hónapban? Akárhogy is, holnap itt lesz. Add át neki üdvözletemet!

– Ez… nagy megtiszteltetés lesz – hebegtem, közben magamban összerándultam lelki nyugalmam szokatlan széthullásától. Hirtelen nagy szükségét éreztem, hogy friss levegőt szívjak, úgyhogy átvágtam a szobán, és kinyitottam az ajtót. Kivezettem Bögölyt, aztán csak bámultam a nyári búzamezőt, miközben alakja egyre összébb töpörödött az úton.

Felhő vonult el a nap előtt, árnyékot vetve a házamra. Szeszélyben sosem változott az évszak, ám ahogy az első levél lehullt a fákról, majd pedig egy második követte, óhatatlanul az az érzésem támadt, hogy most változás előtt állunk. Hogy kedvemre lesz, vagy sem, az egyelőre rejtély maradt.

Kettő

–  HOLNAP! Bögöly azt mondta, holnap. De hát te is tudod, hogyan gondolkodnak a halandó időről. Mi van, ha éjfél után bukkan fel, és követeli, hogy a hálóingemben dolgozzak? Ráadásul a legjobb ruhám elszakadt, és addigra nem tudom megjavíttatni… Be kell érnem a kékkel. – Beszéd közben lenmagolajat masszíroztam a kezembe, majd durván végigdörzsöltem az ujjaimat egy törölközővel. Általában nem vesződtem a festék lemosásával, ám általában királyi tündéknek sem dolgoztam, és fogalmam sem volt, miféle triviális apróságot vehet sértésnek.

– A mestersárga is fogytán van, úgyhogy este be kell mennem a városba… bassza meg. Bassza meg! Bocs, Emma!

Felemeltem a szoknyámat, hogy megmentsem a padlón terjedő tócsától, majd a leesett vödör fogójáért nyúltam.

– Egek, Isobel, minden rendben. Március… – mondta a nagynéném letolt szemüveggel hunyorogva. – Nem is, Május, feltakarítanád ezt a nővéred kedvéért? Nehéz napja van.

– Mit jelent az, hogy bassza meg? – kérdezte szégyenlősen Május, miközben egy ronggyal a kezében odaugrott a lábamhoz.

– Ezt mondod, amikor véletlenül kiöntesz egy vödör vizet – válaszoltam annak tudatában, hogy az igazságot veszélyesen inspirálónak találná. – Hol van Március?

Május rám villantotta foghíjas vigyorát.

– A szekrény tetején.

– Március! Le a szekrényről!

– Jól érzi magát odafent, Isobel – közölte Május, miközben vizet fröcskölt a cipőmre.

– Holtan nem fogja jól érezni magát – vágtam vissza.

Március vidám bégetéssel vetette le magát a szekrényről, felrúgott egy széket, majd körbeugrált a szobában. Amikor felénk indult, védekezőn emeltem magam elé a kezemet, ám nem engem vett célba, hanem Májust, aki épp időben állt fel, hogy összekoccanjon a fejük. Amíg ők szédelgő kábulatban dülöngéltek, nekem legalább jutott egy lélegzetvételnyi nyugalom. Felsóhajtottam. Emmával egy ideje már próbáltuk leszoktatni őket erről.

Az ikerhúgaimat nem igazán lehetett embernek nevezni. Kecskegidaként kezdték az életüket, mígnem egy tünde, aki túl sok bort ivott, puszta szórakozásból elbűvölte őket. Lassan fejlődtek, viszont emlékeztettem magam, hogy legalább fejlődtek. Tavaly ilyenkor még nem voltak szobatiszták. És előnyükre szolgált, hogy a változtató bűbáj többé-kevésbé elpusztíthatatlanná tette őket: a saját szememmel láttam Márciust törött fazekat, mérges szömörcét, halálos nadragulyát és jó pár szerencsétlen sorsú szalamandrát enni, bármiféle következmény nélkül. Vagyis ha Március levetette magát egy szekrényről, az nagyobb veszélyt jelentett a konyhai bútorokra, mint saját magára.

– Isobel, gyere csak ide egy percre! – szakította félbe a nagynéném hangja a gondolataimat. Addig meredt rám a szemüvege fölül, amíg engedelmeskedtem. Megfogta a kezem, és ledörzsölt egy foltot, mely elkerülte a figyelmemet.

– Minden rendben lesz holnap – közölte határozottan. – Biztos vagyok benne, hogy az Őszi Herceg is csak olyan, mint bármelyik tünde. És még ha másmilyen is, ne feledd, hogy ebben a házban biztonságban vagy. – Mindkét kezével megfogta az enyémet, és megszorította. – Ne feledd, mit érdemeltél ki nekünk!

Viszonoztam a szorítását. Talán abban a pillanatban megérdemeltem, hogy úgy beszéljen hozzám, mint egy kislányhoz. Igyekeztem nem vinnyogva válaszolni:

– Csak nem tetszik, hogy fogalmam sincs, mire számítsak.

– Lehet, hogy fogalmad sincs, mégis felkészültebb vagy egy ilyen eshetőségre, mint bárki Szeszélyben. Ezt mi is tudjuk, ahogy a tündenépek is. Tegnap a piacon hallottam, hogy egyesek szerint, ha így folytatod, egyenesen a Zöld Kúthoz vezethet az utad…

Döbbenten rántottam vissza a kezemet.

– Tudom, hogy nem tennéd – folytatta a nagynéném. – Tudom, hogy sosem döntenél így. A lényeg, hogy ha akad ember, akit a tündenépek nélkülözhetetlennek tartanak, az te vagy, és ez nem kis dolog. Holnap minden rendben lesz.

Vettem egy nagy levegőt, és kisimítottam a szoknyám gyűrődéseit.

– Hát, biztos igazad van – feleltem, valójában azonban nem győzött meg. – Most indulnom kell, ha még sötétedés előtt vissza akarok érni. Március, Május, ne kergessétek őrületbe Emmát, amíg távol vagyok! És ajánlom, hogy tökéletes állapotban legyen a konyha, mire visszajövök!

Jelentőségteljes pillantást vetettem a felborult székre, majd kimentem.

– Legalább nem mi basztuk meg a padlót! – kiáltotta még utánam Május.

* * *

Kislány koromban igazi kalandként éltem meg, amikor bementem a városba. Most viszont alig vártam, hogy leléphessek innen. A gyomrom minden alkalommal összébb rándult, amikor valaki elsétált odakint az ablak előtt.

– Csak mestersárgát? – kérdezte a pult mögött álló fiú, miközben gondosan becsomagolta a krétapálcát a hentespapírba. Phineas mindössze pár hete dolgozott itt, de máris tökéletesen tisztában volt a szokásaimmal.

– Jobban meggondolva, adj egy pálca zöld földet és még két cinóbert! Ó! És az összes faszént, amid csak van. – Figyelve, ahogy összekészítette a rendelésemet, kétségbeesetten gondoltam az este rám váró rengeteg feladatra. Fel kellett őrölnöm és kikevernem a festékanyagokat, kiválasztanom a palettámat és kifeszítenem az új vásznamat. A holnapi alkalom valószínűleg csak a herceg vázlatának elkészítésével fog telni, de nem bírtam ki, hogy fel ne készüljek minden eshetőségre.

Kipillantottam az ablakon, miközben Phineas lehajolt valamiért. Az üveget porréteg fedte, és az egész boltnak sötét, elnyűtt, elhagyatott hangulatot kölcsönzött, hogy két nagyobb épület között, egy sarokban foglalt helyet. Egyetlen egyszerű, kósza bűbáj sem fényesítette meg a lámpáit, nem énekelt fel ajtónyíláskor, és nem tartotta pormentesen a zugokat. Mindenki láthatta, hogy a tündenépek soha rá se néztek erre a helyre. Kizárólag a Fortély késztermékei érdekelték őket, az azokhoz szükséges alapanyagok viszont a legkevésbé sem.

Az utca túloldalán álló üzlet már egészen más lapra tartozott. Egy nő szoknyája tűnt el a Firth & Maester’sben, én pedig már ebből a részletből is tudtam, hogy tünde. Egyetlen halandó sem engedhette meg magának az ott árult csipkés göncöket. És nem vásároltak emberek a szomszédos cukrászdában sem, ahol a cégér marcipánvirágokat és a Túlonvilágból nagy költség és veszély árán importált mandulából készített édességeket hirdetett. Az ilyen erejű Fortélyért bűbájjal, és csakis bűbájjal lehetett fizetni.

Amikor Phineas kiegyenesedett, szemében túlságosan is ismerős csillogást láttam. Nem – nem az „ismerős” a megfelelő szó. Inkább a „rettegett”. Szégyenlősen kisimított a halántékából egy hajtincset, a szívem pedig összefacsarodott, és csak facsarodott és facsarodott. Jaj, ne, gondoltam, már megint?

– Miss Isobel, vetne egy pillantást a Fortélyomra? Tudom, hogy nem vagyok olyan tehetséges, mint ön – tette hozzá sietve, próbálva megőrizni a nyugalmát –, de Hartford mester bátorított, és ezért is vett a szárnyai alá, én pedig évek óta gyakorlok.

Egy festményt szorongatott a mellkasánál, félénken takargatva, mintha nem is egy vásznat, hanem a tulajdon lelkét kínálná fel a külvilág veszélyeinek. Nagyon is jól ismertem ezt az érzést, ami viszont egyáltalán nem könnyítette meg a dolgomat.

– Ezer örömmel – feleltem. Legalább már a színlelt mosolyok terén komoly tapasztalatra tettem szert.

Átadta nekem a festményt, én pedig magam felé fordítottam. A bolt tompa fénye egy tájképet világított be. Elöntött a megkönnyebbülés. Hála az égnek nem portré volt. Ez biztos borzalmasan arrogánsnak hangzik majd, de a Fortélyomat olyan nagy becsben tartották, hogy a tündenépek senkit sem bíznak meg ilyen munkával, amíg csak élek. Pontosabban, amíg fel nem fogják, hogy meghaltam, ami további évtizedeket jelenthet. Sajgott a szívem minden portréfestőért, aki az én hírnevem nyomában bukkant fel. Phineasnek azonban talán volt esélye.

– Ez nagyon jó – mondtam őszintén, majd visszaadtam neki a festményét. – Kiváló szemed van a színekhez és a kompozícióhoz. Gyakorolj tovább, de lehet, hogy – itt haboztam egy kicsit – már közben is tudsz pénzt keresni a Fortélyoddal.

Elvörösödött, és a szemem láttára centikkel nőtt magasabbra. A megkönnyebbülésem elpárolgott. Ami ezután következett, az általában még rosszabb volt. Megacéloztam magam, és már jött is a kérdés, amitől tartottam:

– Esetleg… esetleg be tudna ajánlani engem valamelyik pártfogójához?

Tekintetem visszavándorolt az ablakhoz, ahol maga Mrs. Firth állított ki egy új ruhát a Firth & Maester’s kirakatába. Fiatal koromban biztos voltam abban, hogy tünde. Hibátlan bőre, egy énekesmadárnál is édesebb hangja és szinte természetellenesen gesztenyebarna haja volt. Már az ötvenhez közelített, ám egy nappal sem tűnt többnek húsznál. Csak később jöttem rá a tévedésemre, amikor megtanultam glamúrokat felismerni. Majd, ahogy múltak az évek, kiábrándultam a bűbájokból, mert azok is csak hazugságok. Bármilyen okosan fogalmazták is meg őket, idővel a legközönségesebb, leggyakorlatiasabb bűbájok is megromlottak. Azok pedig, amelyeket nem elég okosan fogalmaztak meg, életeket tettek tönkre. Az ötvenhat centis derekáért cserébe Mrs. Firth egyetlen magánhangzóval kezdődő szót sem tudott kiejteni a száján. Tavaly októberben a cukrászda főpéke véletlenül elcserélte élete három évtizedét egy kékebb szempárért, és özveggyé tette a feleségét. A vagyon és szépség csábítása mindennek ellenére is magával sodorta Szeszélyt, a Zöld Kút víziója a mennyország ígéretével kecsegtette az embereket.

Phineas megérezte a vonakodásomat, és hozzátette:

– Nem valaki fontosra gondoltam. Az a Fecskefarkú rendes fajta tündének tűnik. Néha látom Fortélyt vásárolni az utcán. És úgy tartják, a tavaszi udvar tündenépe a kedvesebbek közé tartozik.

Az az igazság, hogy egyetlen tündét sem lehetett kedvesnek nevezni, bármelyik házból származzon is. Legfeljebb kedvesnek tettették magukat. Már a puszta gondolatra, hogy Fecskefarkú tízméternyire megközelítse Phineast, epe tolult a torkomba. Messze nem ő volt a legrosszabb tünde, akivel összehozott a sors, de tudtam, hogy addig csűrné-csavarná a szavakat, amíg a szegény fiú elcserélné az elsőszülött gyerekét, csak hogy kevesebb pattanása legyen.

– Phineas… bizonyára tudod, hogy a Fortélyomnak köszönhetően több időt töltöttem tündék társaságában, mint bárki Szeszélyben. – Egyenesen a szemébe néztem a pult fölött. Az arca megnyúlt. Kétségkívül azt hitte, nemet fogok mondani neki, de átmasíroztam a boldogtalanságán: – Úgyhogy higgy nekem, amikor azt mondom, óvatosan kell üzletelned velük. Attól, hogy képtelenek a hazugságra, még nem őszinték. Sőt, minden alkalmat kihasználnak, hogy megvezessenek. Ha felkínálnak valamit, ami túl szépnek hangzik, hogy igaz legyen, minden bizonnyal tényleg az is. A bűbájokat úgy kell megfogalmazni, hogy semmi komiszságnak ne hagyjanak teret. A legkevésbé sem.

Úgy felragyogott az arca, hogy féltem, hiába erőlködök.

– Ezek szerint beajánl valakinek?

– Talán, de nem Fecskefarkúnak. Vele ne üzletelj, amíg ki nem ismered a szokásaikat. – Az ajkamat rágcsálva, a szemem sarkából láttam, hogy egy férfi lép ki a Firth & Maester’sből. Bögöly. Hát persze hogy ott intézte a hímzését. Noha csaknem láthatatlan lehettem az utca túloldalán álló sötét ház belsejében, ő mégis egyenesen rám nézett, és sugárzó arccal odaintett nekem. Az utcán mindenki – a rá váró fiatal nők fecsegő csoportját is beleértve – a nyakát nyújtogatva kereste az illetőt, aki elég fontos, hogy a tünde kitüntesse figyelmével.