A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jack Kerouac: On the Road – The Original Scroll

Penguin Books, 2007

Copyright © John Sampas, Literary Representative, the Estate of Stella

Sampas Kerouac: John Lash, Executor of the estate of Jan Kerouac;

Nancy Bump and Anthony M. Sampas, 2007

All rights reserved

Fordította, az előszót és a jegyzeteket írta: M. Nagy Miklós

Borítóterv Gerhes Gábor

Hungarian translation © M. Nagy Miklós, 20211, 2018, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2018, 2021, 2024

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Darida Benedek

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-532-4

A FORDÍTÓ ELŐSZAVA

Az „eredeti tekercs” legendája

„1951 első felében történt, hogy ültem az íróasztalomnál, amikor csörögni kezdett a telefon, Jack volt az, és azt mondta, »Bob, kész vagyok vele!«; mire én: »Ó, Jack, ez nagyszerű.« »El akarok menni hozzád«, mondta. »Mi, hogy most rögtön?«, feleltem. »Igen, találkoznunk kell, meg kell mutatnom…« »Jó, rendben, gyere be az irodámba.« A Negyvenhatodik utca és a Madison sugárút sarkán volt a kiadó. Amikor bejött az irodámba, láttam, hogy be van állva… szóval részegnek tűnt, és egy nagy tekercs papír volt nála, olyasmi, mint egy konyhai papírtörlő-tekercs, és, szóval… nagy pillanat volt ez számára, azt rögtön megértettem. Fogta a tekercs végét, és kigördítette az asztalomra, én meg azt gondoltam: »Ez aztán fura kézirat. Soha nem láttam még ilyen kéziratot.« Csak nézett rám, várta, hogy mondjak valamit. Én meg azt mondtam: »Jack, tudod, hogy ezt fel kell darabolnod. Különben hogy szerkesztenénk meg?« Erre elvörösödött, és azt mondta: »Ezen a kéziraton nem lesz semmiféle szerkesztés.« »Miért nem, Jack?«, kérdeztem. Mire ő: »Mert ezt a kéziratot a Szentlélek diktálta.«”

Robert Giroux, a Harcourt, Brace szerkesztője így mesélte el az On the Road to Desolation (Úton a vigasztalanság felé) című, 1997-ben készült dokumentumfilmben, hogyan látta először a legendás tekercset, az Úton első (?) változatát, amelyet aztán a kiadó 1951. június 24-én elutasított – ahogy Kerouac Neal Cassadynek, a barátjának és az Úton főhősének írta, azért, mert „túlságosan újnak, szokatlannak, problematikusnak és cenzúrázandónak tartották”.

Mennyi legenda fűződött ehhez az „eredeti tekercshez”! Hogy ez az igazi Úton, ahogy a Szentlélek diktálta Jack Kerouacnak, s ő csak írta egyfolytában – 1951 áprilisában, három héten át, őrült alkotói rohamában! Hogy végig kábítószert (benzedrint) használt közben, azzal pörgette fel magát, és egyetlen, a végtelen utat jelképező, százhúsz láb (harminchat méter) hosszú papírtekercsre írta a regényt, bekezdések és központozás nélkül!

A főként Allen Ginsberg által terjesztett legenda egy része igaz, egy része túlzás, de hogy hol végződik a valóság, és hol kezdődik a legenda, azt ma sem könnyű megállapítani, hiába olvashatjuk végre az „eredeti tekercset” is. Ahogy szintén Ginsberg megjósolta („valamikor, majd ha mindenki meghal, az eredeti, őrült könyvet is ki fogják adni”), 2007-ben valóban megjelent ez az ős-Úton, amelyben az alakok még a valóságos nevükön szerepelnek (Neal Cassady, Ginsberg, Burroughs stb.), és végre megtudhatjuk, milyenek voltak azok a „botrányos” részek, melyek a végül 1957-ben kiadott változatból kimaradtak.

Az „eredeti tekercs” 2007-es első amerikai kiadása vaskos kötet, amelyben a Kerouac-szöveget négy előszó vezeti be: Howard Cunnell, Penny Vlagopoulos, George Mouratidis és Joshua Kupetz részletesen elmeséli a beatnemzedék történetét, az Úton keletkezéstörténetét, a kiadásig vezető viszontagságos utat, elemzik a mű esztétikai értékeit, a két kiadott változat közti különbségeket… Valóságos regénnyé állnak össze ezek a szövegek, annyira izgalmas a történet – izgalmas és csupa ellentmondás!

Csábító lenne például úgy reklámozni ezt a kötetet, hogy „végre” itt van az IGAZI!, az EREDETI!, az AUTENTIKUS regény! Az Úton, ahogy Jack Kerouac eredetileg megírta a „spontán” alkotásnak abban a háromhetes lázában. Csakhogy sokkal közelebb áll a valósághoz, hogy az Úton valamennyi változata – az 1951-es tekercs, az 1957-ben megjelent szöveg, a kettő között létrejött legalább két szerkesztett, kiadatlan szövegváltozat, az 1951 előtt született jó pár írás, amelyben Kerouac még kereste a hangot a nagy „útregényéhez”, sőt az 1972-ben, posztumusz megjelent Cody látomásai is – mind-mind egyenlő mértékben „igazi”, „eredeti”, „autentikus”: az Úton valóban végtelen út volt Kerouac alkotó életében: a tökéletességnek vagy, ha úgy tetszik, a „beatitude”-nak, az íráson keresztül történő „üdvözülésnek” a végtelen keresése.

Beat, cool, hip, dig, kick, it

Az Úton – mondta egyszer William Burroughs – „billió Levi’s farmert és millió presszókávét adott el, és számtalan kölyköt indított el az úton”. Más szóval Kerouac 1957-ben megjelent regénye lett a beatnemzedék bibliája – de hogy mi is a „beat”, azt továbbra is kevesen tudták volna pontosan meghatározni.

A „beat” – elsődlegesen – azt jelenti, „vert”: így fordította le a „beat generation”-t Bartos Tibor: „vert nemzedéknek”. „Vert” nemzedék, mert mindazokat a fiatalokat jelentette, akik a háború utáni Amerikában nem tudtak és nem akartak beilleszkedni a konzervatív értékek újból megszilárdulni próbáló világába, akik az európai háborúból nyugtalan energiákat (és gyakran morfiumfüggést) hoztak vissza magukkal, akik a legkülönfélébb szubkultúrákat hozták létre, akik kábítószerekkel, bűnözéssel, féktelen szexszel, homoszexualitással és új zenével kísérleteztek, és minden tabut le akartak dönteni, akik őrülten (vagy, mint Ginsbergnél, az Üvöltésben: „az őrület romjaiban”) keresték az új, ismeretlen élvezeteket („kicks”), és ezeken keresztül szellemi újjászületést akartak átélni – s akiket a „mainstream” Amerika ezért kivetett magából: üldözött, őrültnek tartott, bolondokházába csukott, eltiport, ütött, vert.

A „beat” alapjelentése az is, hogy „szakadt”: az 1930-as évektől afroamerikai dzsesszzenészek használták a szót „lerongyolódott”, „kiégett”, „szakadt” értelemben. Mindenesetre a negyvenes évek vége felé, amikor Ginsberg, Kerouac és Burroughs 1944-ben induló barátságából már kezdett kialakulni egy új művészeti irányzat és egy új világérzékelés irodalmi magja, a „beat” szónak, mellyel a legenda szerint maga Kerouac jellemezte először önmagát (és önmagukat), már ágas-bogas jelentésbokra volt, amely egyre inkább kiegészült a nemzedék más kulcsfontosságú szavainak átadott jelentésével. A „beat” egyre inkább az új zene, a bebop – vagy általában a dzsessz és az afroamerikai kultúra – lüktetését és dinamikáját is jelentette, vagy már sokkal inkább azt; s aki „beat” volt, az egyben „cool” és „hip” is akart lenni (mellesleg a beatnemzedéket egy ideig „hipnemzedéknek” is nevezték) – már nem egyszerűen kilépett a „mainstream” társadalom unalmas világából, hanem létre akart hozni egy új „mainstream”-et, amelynek az alapja a minden addiginál nagyobb szabadság megélése: az állandó dinamizmus, lüktetés, mozgás, utazás, az új élmények szüntelen keresése… S ahogy Kerouac, már az Úton hihetetlen sikere után, többször elmondta az interjúiban: mindez összekapcsolódott a „beatitude”-dal, az üdvözülés keresésével – egyszóval a „beat”, legalábbis a nemzedék legnagyobb íróinak művészetében, nem annyira társadalmi program (vagy egyáltalán nem az), nem egy szubkultúra forradalma, hanem sokkal inkább valamiféle mélyen rejlő lelki, spirituális lényeg keresése. („Nem akartam mást… csak valahogy behatolni a dolgok szívébe”, mondja Jack a regényben.)

Az irodalomban mindez összekapcsolódott a fikció és a valóság (vagy „igazság”) újfajta viszonyával – és az Úton egész keletkezéstörténete annak szövevényes sztorija, ahogy a szerző hol valamilyen alak mögé rejtőzik, hol a maga nyers valóságában próbál az olvasó elé állni, hol „dokumentarista fikciót” vagy „nem-fikciós regényt” („non-fiction novel”) ír, a „valóság” spontán megragadásával, egy egészen új, „amerikai” művészi módszerrel remélve eljutni az áhított „lényeghez”, „a dolgok szívéhez”, hol mégiscsak hagyományos, „európai” eszközökkel dolgozik – s a valóság metaforizálásával igyekszik eljutni ahhoz, hogy „a tudat valóban megértse mindazt, ami történik” – „the consciousness really digs everything that happens”. Az ebben a mondatban szereplő „dig” ige szintén különösen fontos szerepet játszik a beatnemzedék irodalmában: az Úton valósággal lüktet a rengeteg „dig”-től, amely a negyvenes-ötvenes évek szlengjében mindenféle megértést, megérzést, tetszést kifejező univerzális szóvá vált – 1934-ben jegyezték fel az első használatát az afroamerikaiaik nyelvében, akkor még csak „érteni” jelentésben, majd a szó villámgyors karriert futott be, s a beat írói számára részint a dolgok „mély megértését”, a lényegükbe való behatolást jelentette, ugyanakkor egyszerű divatszó is lett, mint a mai magyar szlengben a „vágod?”.

A fentiekben csak nagy vonalakban vázolt történet – a beatnemzedék új nyelvének kialakulása – legalább három fontos kérdést vet fel. Az egyik a szubverzív ellenkultúra és nyelv megszelídülésének története – vagyis az az ágas-bogas folyamat, ahogy a „szakadt” hipsterből a kommunistákhoz hasonlóan veszélyes „beatnik” lett, majd a hatvanas években a szubkultúrából mainstream ellenkultúra, s az ellenkultúrából megszelídített és kommercializálódott popkultúra. S ahogy ezzel párhuzamosan a beatnemzedék írói, akik az ötvenes években mintha tökéletesen megragadták volna az új korszellemet, szép lassan marginalizálódtak – s ahogy ma, miközben elsősorban az alkotásaik (korábban az ellenkulturális „hype” mellett alig észrevett) művészi értékei miatt olvassuk őket még mindig, mintha egyre időszerűbbek lennének újra úgy is, mint egy merev, unalmas, konzervatív, mainstream politika és kultúra elleni lázadás hirdetői.

A másik kérdés a beatnemzedék műveinek fordíthatóságával kapcsolatos, pontosabban azzal, hogy mi vész el óhatatlanul az eredeti szövegekből. A „beat”, a „hip”, a „cool”, a „dig”, a „kick”, az „IT” egyikének sincs igazi magyar megfelelője. Az „I dig IT” például szó szerint azt jelenti, „értem AZT”, ám a beatnemzedék nyelvében körülbelül azt fejezi ki, hogy „mélyen értek és érzek valami szavakkal kifejezhetetlen lényeget”. A „cool”-lal látszólag nincs probléma: a mai magyar szlengben ugyanazt jelenti, mint a mai amerikaiban: „divatos”, „menő” stb. Csakhogy az eredeti jelentése a beatnemzedék számára ennek épp az ellenkezője volt: „cool” az, aki fütyül rá, hogy mi a divatos a „mainstream” világában… A „hip”-pel ugyanez a probléma: szimplán a „legkúlabb kúl” értelemben is használható, de az angol olvasó érezheti benne az afro-amerikai szleng, a fekete dzsessznyelv ízeit is, miközben William Burroughs szerint az etimológiája a heroinos kultúrára, a herointanyákon a „csípőjükön” heverő heroinistákra vezethető vissza. A „kick” (rúgás) lehet egyszerűen „buli”, csakhogy ez olyannyira a mi szelíd csavard-fel-a-szőnyeget kultúránkat idézi, hogy nem érezni benne az amerikai szó féktelenségét és agresszivitását…

Egy szó mint száz, a fordítónak többszörös dilemmával kell megküzdenie: vagy valamiféle létező (létezett) magyar szlenget használ, amely azonban egészen más kulturális-politikai adottságok között jött létre, mint a beatnemzedék nyelve, s így minden ízében más jelentéseket hordoz, vagy egyszerűen átveszi az angol szavakat (ahol egyáltalán lehetséges), vagy megpróbál egy magyarul még soha nem létezett beatnyelvet létrehozni. Az utóbbi csábító lehetőség – például a „dig”-et az „ás” szóval fordítani, amely hasonlóképpen kifejezné a dolgok lényegének mélyére „ásást” („ásod?”) –, csakhogy ez olyan túlstilizáltság és mesterkéltség benyomását kelthetné az olvasóban, amely ellentétes lenne Kerouac egyik legfőbb művészi intenciójával: hogy „spontán” szöveget hozzon létre.

Összehasonlítottuk az új szöveget Bartos Tibor Úton-fordításával is, és ahol úgy ítéltük meg, hogy Bartos megoldása egy-egy mondat esetében egyértelműen jobb, s ugyanakkor tökéletesen beleillik ebbe az új, más szemléletű fordításba, vagy szó szerint, vagy kis változtatással átvettük az ő mondatait, kifejezéseit.

A spontaneitás mint művészi törekvés

Lehet, hogy eleve oximoronról van szó (mint ahogy oximoron a „nem-fikciós regény” is), mindenesetre az ős-Úton legendájának egyik legfőbb eleme, hogy ez „spontán szöveg” – azaz „spontán művészet”: miután Kerouac évekig próbálkozott úti élményeinek művészi feldolgozásával, végül abban az ihletett három hétben, 1951. április 2. és április 22. között rátalált a módszerre, a „spontán” írásra, amellyel valóban meg tudta ragadni az utazások lelki élményeinek mély „igazságát”, Neal Cassady alakjának, a beatnemzedék emblematikus figurájának lényegét, s mindezzel együtt a korszellemet, amely épp a spontaneitást, a megrögzött normák és „értékek” béklyójából való szabadulást hirdette.

Legalábbis ezt a legendát terjesztette a jó barát Allen Ginsberg: hogy az 1957-ben kiadott regény egyáltalán nem olyan, mint az a „vad” könyv, melyet Kerouac 1951-ben gépelt le a tekercsre, benzedrintől elszállva, központozás nélkül. Maga Kerouac később cáfolta, hogy benzedrint fogyasztott volna írás közben – saját vallomása szerint egyfolytában csak kávét ivott. S persze most már láthatjuk, hogy az ős-Útonból egyáltalán nem hiányzik a központozás – Kerouac panaszkodott ugyan, hogy az 1957-es kiadásba a szerkesztő „tömérdek fölösleges vesszőt” tett, de az eredeti szöveg is jól követhetően tagolja a mondatokat: nincs vessző ott, ahol az fölöslegesen megszakítaná a szöveg dzsesszes ritmusát, áradását, suhanását az úton, de van vessző nagyjából mindenütt, ahol a hiánya értelemzavaró lenne. S ahogy a szöveg központozásában érzékelhető a művészi fegyelem, úgy a mondatok is a leggyakrabban művészileg megkomponált spontaneitásról árulkodnak – nem véletlenül: a legendával ellentétben Kerouac nem az írógép előtt ülve fogalmazta a regényt, inkább csak összekomponálta a művet, felhasználva a korábbi Úton-változatok legjobban sikerült, legspontánabbul ható mondatait, jeleneteit; s közben úgy döntött, hogy egyes szám első személyben meséli el a történetet, amellett megtisztítja a korábbi verziókat a „kitalált” történetektől, és a hősei, ő maga is, a saját nevükön fognak szerepelni a műben (a különböző – 1951 előtti és utáni – Úton-verziókban Neal Cassadyt például nevezi Vern Pomerynek, Dean Pomerynek, Dean Moriartynak, Cody Pomeraynek).

S bár egy-egy pillanatra Kerouac maga is hajlott saját művének mitizálására – hogy azt „a Szentlélek diktálta” –, valójában már szinte abban a pillanatban, hogy elkészült a „tekerccsel”, elkezdte az egész szöveget újra megszerkeszteni – s nemcsak a kiadók által követelt változtatásokat hajtotta végre (a homoszexualitással kapcsolatos erőteljesebb részek kihúzása, a szereplők felismerhetetlenné tétele és nevük megváltoztatása stb.), hanem részint kihúzta a gyengébben sikerült részeket, részint tovább csiszolta a mondatokat annak érdekében, hogy a „spontán” elbeszélés minél spontánabb legyen, s abból minél erőteljesebben szikrázzanak ki az ihletett, metaforáktól duzzadó részek. 1955 szeptemberében pedig, nyilván türelmetlenségében, hogy végre nyomtatásban láthassa nagy művét – miután megjelent John Clellon Holmes 1952-es Go című regénye („az első beatregény”), majd 1955-ben egy San Franciscó-i irodalmi esten Allen Ginsberg óriási sikert aratott az Üvöltéssel, és hirtelen mindenki a beatnemzedékről kezdett beszélni –, Kerouac azt írta Malcolm Cowleynak, a szerkesztőjének, hogy „bármilyen változtatásba” beleegyezik (Cowleynak egyébként nem is tetszett a könyv; talán látott benne valami kis üzleti lehetőséget, de azt írta, hogy „nem nagy, de még csak nem is szerethető regény”).

Egyszóval az a furcsa helyzet alakult ki, hogy az Úton egyfelől a beatnemzedék spontán írásművészetének kiemelkedő példája, s ugyanakkor a világirodalom egyik legaggályosabb gonddal készült, sokszoros szerkesztésen átesett nagyregénye, s ez nemcsak az 1957-es változatra, hanem, ha valamivel kisebb mértékben is, már az 1951-es tekercsre is igaz. És még pikánsabb a történet attól, hogy miközben az Úton egyfelől az új nemzedék büszke és dacos szabadságvágyának jelképe lett, Kerouac végül „bármilyen” változtatásba beleegyezett, csak hogy végre megjelenhessen a Szentlélek által diktált könyve, melyet azonban ő maga is többször átírt az őrült – vagy inkább végtelenül józan és koncentrált munkával töltött – 1951-es áprilisi hetek óta.

Az Úton „eredeti tekercsének” 2007-es amerikai kiadásában az egyik előszó szerzője (és a szöveg szerkesztője), Howard Cunnell hangsúlyozza, hogy mindezen ellentmondások elemzésével „hozzá kíván járulni ahhoz az ellennarratívához, amelynek célja, hogy szétoszlassa a mitológiát, és visszaállítsa jogaiba Kerouacot, aki elsősorban és mindenekelőtt író volt” (nem pedig a beatnemzedék mitologikus királya, „King of the Beats”), és idézi ezzel kapcsolatban William Burroughst: „Én úgy emlékszem Kerouacra, mint íróra, aki írókról beszélt, vagy ült egy csendes sarokban, és jegyzetelt… Az volt az érzésem, hogy mindig csak írt; hogy az írás volt az egyetlen dolog, amiről gondolkodott. Soha semmi mást nem akart csinálni.”

Érezhetően ezt a „demitologizálást” szolgálja az amerikai kiadás valamennyi kísérőszövege: mindegyik szerző a regény esztétikai és spirituális értékeit hangsúlyozza – azt például, hogy az Úton nem annyira egy új szub- vagy ellenkultúra kiáltványa, mint inkább küzdelem a „leples bitanggal”. De jobb, ha inkább magától Cunnelltől idézzük azt a passzust, amely – talán – a legjobb összefoglalása az Úton szellemi tartalmának:

„Lehet, hogy az olvasót eleinte elkápráztatja Neal fehéren izzó energiája, amellyel mindenkit és mindent feléget maga körül, de aztán megértjük, hogy a regény középpontjában Jack nyugtalan szíve dobog, aki ugyanazokat a kérdéseket teszi fel, amelyek minket sem hagynak aludni éjszaka, és betöltik napjainkat. Mi az élet? Mit jelent élni, amikor a halál, a leples bitang egyre a sarkunkban jár? Megmutatja valaha Isten az arcát? Szét tudja szakítani az öröm a sötétséget? Ez belső keresés, és az út tanulságai, az amerikai tájak érzékelt és poémaként megörökített varázslata azt szolgálják, hogy megvilágítsák és kitágítsák ezt a szellemi utazást.”

Tekercskiállítások

Az „eredeti tekercs” – leszámítva egy kis részét, a legvégét, amit egy kutya megevett – időről időre kiállításokon megtekinthető. 2001-ben Jim Irsay, az Indianapolis Colts nevű futballcsapat tulajdonosa vásárolta meg 2,43 millió dollárért.

Először 2007-ben jelent meg könyv alakban, Howard Cunnell szerkesztésében, aki előszavának legelső mondatában hangsúlyozza: olyan szöveget igyekezett közreadni, mely a lehető legközelebb áll a Kerouac által 1951 áprilisában legépelt eredetihez. Kijavította az elírásokat (kivéve a legelső mondatban szereplőt – a magyar fordításban: „találkoztamtam” –, amely, mint írja, „olyan gyönyörűen idézi fel a felberregő autót, mielőtt hosszú útra indul”), de megőrizte Kerouac rövidítéseit, egyes szavak következetesen helytelen írásmódját és a központozás sajátosságait.

Az ős-Úton fordítói és szerkesztői a különböző országokban azóta különböző döntéseket hoztak a szöveg szerkesztésével kapcsolatban – Kerouac eredeti szándéka ugyan ma már kideríthetetlen, de az sejthető, hogy nem afféle facsimile-kiadást forgatott a fejében, amely híven visszaadja a „spontán” szövegteremtés minden esetlegességét. Howard Cunnel a minimális szerkesztés mellett döntött; ehhez képest a magyar kiadás a rövidítéseket feloldja, nem próbál magyar megfelelőt adni a következetesen helytelen írásmóddal szereplő szavakra (de a „Stefan Sweig”-et nem javítottuk ki „Stefan Zweig”-re), és nem rekonstruálja az írógéppel írt szöveg sajátosságait (mint például az esetlegesen alkalmazott kettő, három vagy négy kötőjel a gondolatjel helyett); mindemellett azonban igyekeztünk a lehető leghívebben tolmácsolni Kerouac művét – megőrizve a fogalmazás esetleges sutaságait is. Ezekből egyébként nincs sok a kéziratban: az ős-Úton, talán csak némi kezdeti zökkenőket leszámítva, gyönyörűen siklik a maga harminchat méteres útján: mint a Cadillac, melyet Neal Cassady vezetett őrült sebességgel a jajongó kontinensen át.

M. Nagy Miklós

Neal Cassady és Allen Ginsberg

emlékének

Camerado, nyújtom a kezem!

Nyújtom pénznél drágább szerelmemet,

A tiéd vagyok szentbeszéd s törvény nélkül;

Adod-e magad énnekem? jössz-e utazni velem?

Egymáshoz tartozunk-e, míg élünk?

Walt Whitman

Nem sokkal apám halála után találkoztamtam először Neallel… Épp kilábaltam egy komoly betegségből, amiről nincs kedvem beszélni, kivéve, hogy valóban volt valami köze apám halálához és ahhoz a szörnyű érzésemhez, hogy minden halott. Neal érkezésével valóban elkezdődött életemnek az a része, amit úgy lehet hívni, hogy életem az úton. Azelőtt is mindig ábrándoztam róla, hogy elindulok nyugatra, megnézem az országot, homályos terveket szövögettem, de végül is soha nem vágtam neki és a többi. Neal tökéletes srác az útra, mert maga is úton született, amikor a szülei 1926-ban egy tragaccsal Los Angelesbe mentek és áthajtottak Salt Lake Cityn. Nealről nekem Hal Chase mesélt először és mutatott néhány levelet is, amit Neal egy coloradói javítóintézetben írt. Borzasztóan érdekeltek ezek a levelek, mert Neal olyan naivan és kedvesen kérte Halt, hogy tanítson meg neki mindent Nietzschéről meg a többi csodálatos intellektuális dologról, amiről Hal méltán volt híres. Egyszer Allen Ginsberggel beszélgettünk ezekről a levelekről meg hogy vajon találkozunk-e valaha ezzel a fura Neal Cassadyvel. Ez már mind jó régen történt, amikor Neal még nem az az ember volt, mint ma, hanem csak egy rejtélyek övezte sitteskölyök. Aztán jött a hír, hogy Neal szabadult a javítóból és New Yorkba jön életében először; meg azt is beszélték, hogy épp feleségül vett egy tizenhat éves Louanne nevű lányt. Egyik nap a Columbia Egyetem udvarán lógtam, amikor Hal és Ed White elmondta, hogy Neal épp megérkezett és egy Bob Malkin nevű tag hideg vizes kérójában lakik Kelet-Harlemben, Harlem spanyol részén. Neal előző este érkezett, először van New Yorkban, és hozta a gyönyörű dögös kis macáját, Louanne-t is; az Ötvenedik utcában szálltak le a távolsági buszról, épp csak befordultak az első sarkon, hogy keressenek valami helyet, ahol ehetnek és egyenesen Hector kávézójába mentek be, ami azóta is New York legfőbb jelképe Neal számára. Egy csomó pénzt költöttek gyönyörű nagy mázas tortákra és képviselőfánkokra. És Neal közben végig ilyesmiket mondott Louanne-nak: „Na akkor itt vagyunk New Yorkban szivi és bár nem mondtam el neked mindent ami megfordult a fejemben miközben átjöttünk Missourin nem is beszélve a bonneville-i javítóintézetről ami mellett eljöttünk és persze eszembe jutottak róla a saját sittes problémáim most abszolút elsődleges hogy félretegyünk mindent ami az eddigi szerelmi életünkkel kapcsolatos és azonnal elkezdjünk konkrét terveket kidolgozni már ami a munkát illeti…” és így tovább az akkori stílusában. Elmentem abba a hideg vizes kéróba a srácokkal és Neal rövidgatyában nyitott ajtót. Louanne is gyorsan kiugrott az ágyból; egyértelmű volt, hogy Neal éppen kefélte. Mint mindig. Ott volt az a másik srác is, Bob Malkin, a kéró tulajdonosa, de Neal kizavarta a konyhába, gondolom, kávét főzni, amíg ő a szerelmi ügyeit intézte… mert számára a szex volt az egyetlen szent és fontos dolog az életben, bármennyit kellett is izzadnia és szentségelnie, hogy egyáltalán megéljen és így tovább. Elsőre Neal a fiatal Gene Autryra emlékeztetett – csinos, vékony csípőjű, kék szemű, erős oklahomai akcentussal. Különben épp egy rancson dolgozott Ed Uhlnál a coloradói Sterlingben, mielőtt feleségül vette Louanne-t és keletre jött. Louanne helyes kis csajszi volt, de szörnyen buta és borzasztó dolgokat tudott művelni, amint kicsivel később kiderült. Csak amiatt említem ezt az első találkozást Neallel, amit csinált. Aznap este mindannyian söröztünk és én be is rúgtam és kicsit süketeltem, aztán a másik díványon aludtam és reggel, miközben ott ültünk körben szerencsétlenül és a hamutartókból kihalászott csikkeket szívtuk egy borongós nap szürke fényében, Neal idegesen felkelt és úgy döntött, hogy Louanne-nak reggelit kell készítenie és fel kell söpörnie. Aztán elmentem. Ez volt minden, amit Nealről az elején tudtam. A következő héten aztán nagy bizalmasan Hal Chase-hez fordult azzal, hogy mindenképp muszáj lenne megtanulnia tőle az írás fortélyait; Hal meg erre megmondta neki, hogy én vagyok itt az író, úgyhogy hozzám kell jönnie tanácsért. Neal közben kapott állást egy parkolóban, összeverekedett Louanne-nal a hobokeni lakásukban, a jóisten tudja, hogy kerültek oda, és Louanne annyira zabos lett és olyan bosszúvágy gyűlt meg benne valahol mélyen, hogy feljelentette a rendőrségen valami hamis kitalált hisztérikus őrült váddal, úgyhogy Nealnek el kellett húznia a csíkot Hobokenből. Így hát nem volt hol laknia. Neal egyenesen kijött Ozone Parkba, ahol az anyámmal laktam és egyik éjjel, miközben a könyvemen dolgoztam, vagy a festményemen, vagy nevezzétek, ahogy akarjátok, kopogtak az ajtón és ott állt Neal, ott hajlongott, alázatosan toporgott a sötét lépcsőházban és azt mondta, „Helló, emlékszel rám, Neal Cassady vagyok. Azért jöttem, hogy megtaníts írni.” „És hol van Louanne?”, kérdeztem, mire Neal azt felelte, hogy alighanem összekurválkodott pár dollárt vagy a franc tudja és visszament Denverbe… „a kurva!” Úgyhogy elmentünk meginni pár sört, mert az anyám előtt, aki a nappaliban ült és az újságját olvasta, nem tudtunk úgy beszélgetni, ahogy akartunk. Anyám egyetlen pillantást vetett Nealre és eldöntötte magában, hogy őrült. Nem is álmodott róla, hogy valamikor, nem is egyszer, ő is fog még utazni vele az őrült amerikai éjszakán át. A krimóban azt mondtam Nealnek: „Na jól van ember ki vele az isten szerelmére nagyon jól tudom hogy nem csak azért jöttél ide mert író akarsz lenni és különben is mit tudok én arról azon kívül hogy muszáj egy benzedrinmegszállott energiájával csinálni”, mire ő, „Igen persze pontosan tudom hogy mire gondolsz és szó mi szó bennem is felötlöttek már ezek a problémák de amit én akarok az azoknak a tényezőknek a realizálása melyek révén az ember a minden belsőleg realizált ember schopenhaueri dichotómiájától válik függővé…” és így lökte tovább, ebben a stílusban, se én nem értettem belőle semmit, se ő maga, szóval arra akarok kilyukadni, hogy akkoriban valóban nem tudta még, hogy mit beszél, más szóval csak egy sitteskölyök volt, aki teljesen elszállt a csodálatos lehetőségektől, hogy igazi entellektüel lesz belőle és szeretett ebben a stílusban beszélni meg ilyen szavakat használni, ahogy az „igazi entellektüelektől” hallotta, de ilyen zagyván, persze más dolgokban nem volt ennyire naiv és csak néhány hónap kellett hozzá Leon Levinskyvel, hogy teljesen képben legyen az intellektuális szövegelés összes kifejezését, zsargonját és stílusát illetően. Én ezzel együtt is szerettem az őrültségét, és berúgtunk együtt a házam mögött lévő Linden krimóban és beleegyeztem, hogy nálam lakjon, amíg állást nem talál magának és azt is megbeszéltük, hogy valamikor elindulunk nyugatnak. Ez 1947 telén volt. Nem sokkal azután, hogy megismerkedtem Neallel, elkezdtem írni vagy festeni a hatalmas Town and Cityt, és a negyedik fejezetnél tartottam, amikor egyik este, miután Neal megvacsorázott nálam és már szerzett magának egy parkolóőri állást New Yorkban, a New Yorker szálló parkolójában a 34. utcában, áthajolt a vállam fölött, miközben veszettül vertem az írógépemet, és azt mondta, „Nyomás, ember, azok a lányok nem várnak meg, siess már”, mire én, „Várj egy percet, azonnal megyek veled, amint végzek ezzel a fejezettel”, úgyhogy be is fejeztem és az lett az egyik legjobb fejezet az egész könyvben. Aztán felöltöztem és húztunk New Yorkba, hogy találkozzunk valami lányokkal. Mint tudjátok, Ozone Parkból egy óra az út New Yorkba magasvasúton és földalattin, és miközben suhantunk a magasvasúton Brooklyn háztetői fölött, egymáshoz dőltünk, hadonásztunk, kiabáltunk és izgatottan beszéltünk és kezdtem én is úgy beindulni, mint Neal. Mert Neal ilyen volt, egyszerűen mindenben, az egész életben óriási izgalmat talált, és bár egy szélhámos volt, csak azért szélhámoskodott, mert annyira akart élni és összejönni emberekkel, akik különben rá se bagóztak volna. Éppenséggel engem is hülyített, és én ezt tudtam is, ő meg tudta, hogy tudom (ez volt a kapcsolatunk alapja), de nem érdekelt és jól kijöttünk egymással. Ugyanolyan sokat tanultam tőle, amennyit ő valószínűleg tőlem tanult. Ami a munkámat illeti, azt mondta, „Folytasd csak, szuper minden, amit csinálsz.” Bementünk hát New Yorkba, már nem emlékszem, mi volt a helyzet, két lány – de nem voltak ott a lányok, úgy volt, hogy várják Nealt vagy ilyesmi, de nem voltak ott. Elmentünk a parkolójába, ahol el kellett intéznie pár dolgot – átöltöznie hátul a fülkében meg kicsit kicsípnie magát egy repedt tükör előtt és a többi, aztán elindultunk. És ezen az éjszakán ismerkedett meg Leon Levinskyvel.