A szerző a könyv megírása idején a Libri Talent Kezdősor írói ösztöndíjprogram támogatásában részesült.

További információ:

Borítóterv Coverist Studio

Az illusztrációkat Várai Artúr készítette

© Cserháti Lenke, 2026

© Várai Artúr, 2026

ISBN 978 615 7071 60 5

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Szöveggondozó Máté László

Tördelő Szabó Eszter

hitelkonyvkiado.hu

Anyának.

És persze hasonszőrű barátaimnak

csodálatos történeteikért!

ELÖLJÁRÓBAN

A Brit-szigeteken a 17. század első, második és harmadik pillantásra is olyan kaotikus és átláthatatlan, hogy attól még a legbátrabbak is hajlamosak sikítva menekülni (így tett például maga a király is). Ezért a sérülések elkerülése végett gyorsan tisztázzunk egy-két dolgot.

Mondjuk, hogy minden VIII. Henrik és Aragóniai Katalin teátrális válásával kezdődött egy évszázaddal korábban, amikor is Anglia szakított a katolikus egyházzal, és létrehozta az anglikán (protestáns) felekezetet. Ezt néhány generációnyi huzavona követte, egyik uralkodó katolikus volt, a másik protestáns, mígnem elérkeztünk I. Stuart Jakab király uralkodásáig (Skóciában VI. Jakab néven ismeretes). Ő, bár a híres I. Stuart Mária katolikus skót királynőnek, I. Erzsébet nagy riválisának volt a fia, protestáns hitre tért, és trónra lépésével valósult meg Anglia és Skócia perszonáluniója. Két ország, két egyház, egy uralkodó.

Jakab ellen katolikus összeesküvők lőporos merényletet kíséreltek meg, fel akarták robbantani őt a parlamenti felsőházzal (lordokkal és püspökökkel) együtt, de lebuktak, és az incidens kínzásba és kivégzésekbe torkollott. Azóta november 5-én Anglia-szerte máglyákkal és tűzijátékkal emlékeznek meg a sikertelen puskaporos összeesküvésre. Persze nem ez volt az egyetlen merényletkísérlet szegény Jakab ellen, sőt, az egész korszakot titkos társaságok, robbantási és gyilkossági kísérletek, összeesküvések és felkelések jellemezték – egyik sem volt kifejezetten sikeres.

Jakabnak volt egy elsőszülött fia, kész aranyifjú, mindenki nagy reményeket fűzött hozzá és eljövendő uralmához – egészen addig, míg idő előtt el nem halálozott. Így lett az új trónörökös a kisebbik fiú, aki I. Károly néven kezdte meg vegyes érzelmeket ébresztő uralkodását. Több probléma is volt vele. Először is a fejébe vette, hogy egyáltalán semmi szüksége sincs a parlamentre, Istentől eredő joga van az önálló kormányzáshoz, s több mint tíz éven keresztül nem volt hajlandó összehívni a parlamentet – ezt a képviselők értelemszerűen nem értékelték. Másodszor volt bátorsága protestáns király létére katolikus feleséget (a francia Henrietta Máriát) elvenni… Itt vissza kell térnünk a vallási gubanc kibogozásához, mert nem egyszerű a helyzet.

Tehát ezen a ponton Anglia hivatalosan az anglikán egyház tanait követi, ugyanakkor akad az országban három másik irányzat. Először is ott vannak a katolikusok, akik általánosságban nem örvendenek nagy népszerűségnek. Azután az úgynevezett presbiteriánusok, akik nagyon is sokan vannak – a skót egyház, a Kirk, presbiteriánus. Ez a kálvinizmus egy változata, és képviselői végleg le akarnak számolni az angol egyház még megmaradt katolikus jellegzetességeivel. A presbiteriánusok nem különíthetőek el teljes egészében a harmadik jelentős irányzattól, a puritán csoportoktól. A puritanizmus szintén a kálvinizmus nyomán alakult ki, és sok önálló ágat növesztett, jellemzően igen radikális tanokkal. A puritán gyülekezetek elutasítják az egyházi hierarchiát, és teljes önállóságra törekednek, mindenféle központosítás nélkül – a vallási értelemben vett independensek is közéjük tartoznak.

Ebben a közegben döntött úgy Károly, hogy nemcsak mellőzi a parlamentet, de az Európában ez idő tájt dúló harmincéves háborúban a katolikus spanyolokat támogatja a protestáns hollandokkal szemben (akik a harmincéves háborútól függetlenül is hadban álltak egymással, a hollandok ugyanis eltökélten próbálták kivívni a függetlenségüket a spanyol elnyomással szemben). Ezenkívül hadat indított a skótok ellen, akik a maguk presbiteriánus egyházában nem kívánták elfogadni az anglikán egyház rítusait. És ha ez még nem lett volna elég, az angol egyház feje, a canterburyi érsek, bizonyos William Laud, aki Károly támogatását élvezte, a kálvinizmus (így a presbiteriánusok és a puritánok) tanaival szembehelyezkedő, úgynevezett arminiánus tanokat hirdetett. Ezt pedig az akkori körülmények között nem volt nehéz rekatolizációs (vagyis a katolicizmus visszaállítására irányuló) törekvésnek tekinteni.

A királyságbeli hangulat vallási téren tehát pattanásig feszült, és mint említettem, ezalatt a király önkényesen, a parlament nélkül igyekezett uralkodni. A polgárháború kitörésének előestéjére ez egyre inkább nehezére esett, a háborúzáshoz ugyanis pénz kell, pénz jobbára az adókból származik, adókat pedig csak a parlament szavazhat meg. Patthelyzet.

A korszak eseményeinek megértéséhez leginkább a következők szükségesek.

Politikai téren két front alakult ki: a király mellett álltak a royalisták, a parlament működésének helyreállítását pedig a parlamentaristák követelték. Az egyszerűség kedvéért soroljuk a William Laud érsek tanait követő anglikánokat (és a felekezetüket nem különösebben nagy dobra verő katolikusokat) a royalisták oldalára, a presbiteriánusokat és a puritánokat pedig a parlamentarista ügy mellé. (A skótok egy teljesen más kérdés, ők hol az egyik, hol a másik oldalon harcoltak a saját érdekeik szerint. Írország pedig, amiről eddig szándékosan nem ejtettem szót, mert csak külön bonyolítja az összképet, ez idő tájt őshonos katolikus lakossággal és az egyáltalán nem szívesen látott angol protestáns betelepülőkkel rendelkezett. Konfliktusok és tragédiák melegágya volt, de a regényben csak érintőlegesen van róla szó.)

Ez a politikai és vallási egymásnak feszülés eredményezte a király és a parlament között kirobbanó polgárháborút, amely nemcsak a Brit-szigetek történetében jelentett cezúrát, de erősen inspirálta az európai forradalmakat is.

1.
Camber

London
1657. október 22–23.

És Reginald Bertram utálatos feje végre-valahára elválasztatott a testétől.

Camber komoran figyelte, mint bucskázik le az ostoba lázadó barna üstöke a pódium lépcsőin, s fröcsköli be átkozott kék vérével a legelöl bámészkodókat. Cambernak régen volt ilyen jó napja.

Nem várta meg, míg az összeverődött tömeg oszlani kezd, fejébe nyomta a kalapját, átfurakodott néhány nyakát nyújtogató, toprongyos lány között, és a Towre Streate* felé vette az irányt. A nap bágyadtan sütött, nem volt elég ereje felszárítani az utcákat borító dagonyát, és Camber esetlenül cuppogva fordult rá a Marck Lane-re, amelynek túlvégén ott várta a fizetsége.

A Kingshead taverna zsúfolt volt és fullasztó, mint mindig, a hangzavar bántó. Camber odaverekedte magát a söntéshez, és megvárta, hogy a csapos, aki sajnos már jól ismerte a képét, észrevegye.

– Menjen – vetette oda neki a fickó, mikor végre összeakadt a tekintetük. – Üres.

A helyiség hátuljából nyíló kis borozószoba nyomasztó légköre a legutóbbi – alig egy hete megejtett – látogatása óta semmit sem változott, de legalább csendes volt, a sarokban pedig csorba lábú asztalkán egy kancsó vörösbor várakozott.

Nagyjából fél óra magányos iszogatás után az ajtó lendületesen kinyílt, és Richard Cromwell masírozott be rajta, kalapján az idegesítően habos tollak ide-oda libbentek. Mikor megpillantotta Cambert, aki a szemközti lócán terpeszkedett, arcán üdvözült mosoly terült szét.

– Nos – zihálta, miközben élénksárga ujjasának belsejében matatott. – Nos.

– Nos? – kérdezte Camber.

A lordprotektor nagyságos fia színpadiasan előhúzott egy kis fekete erszényt, és ledobta az asztalra.

– Halott!

Mintha csak attól tartott volna, hogy a hóhér elvéti a csapást, vagy egyszerűen szabadnapot vesz ki, s emiatt elhalasztják – ha egyenesen el nem törlik – a kivégzést.

Camber bólintott, és sanda pillantást vetett az erszényre.

– Nézzen csak bele, annyi, amennyit ígértem – intett neki Richard, de Camber erőt vett magán, és inkább a boroskancsóért nyúlt, hogy mindkettejük poharát teletöltse. A gesztusok fontosak, vagy mifene.

Ezt Richard is így gondolhatta, mert a korábbinál is szélesebb mosoly terült szét az arcán.

– Úgy tűnik, ismét győzelmet arattunk, kedves barátom.

Camber figyelmét nem kerülte el, hogy Richard most először szólította így, amióta együtt dolgoztak. Azelőtt is csak egyszer fordult elő, amikor Camber kihúzta őt a csávából.

– Bertram tulajdonképpen megírta magának a kivégzéséről szóló parancsot – vont vállat, és jókorát kortyolt a borból. Vacak íze volt, minden korttyal egyre rosszabb.

Richard fürkésző, ugyanakkor derűs tekintettel méregette őt.

– Remélem, büszke magára. Még Thurloe uram sem sejtett semmit erről a szégyenletes lázítóról.

Camber remélte, hogy az arcára szerény mosoly ült ki és nem lesajnáló grimasz. Ha Richardnak van egy csepp esze – amire ez idáig szerencsére semmi sem utalt –, akkor itt és most el is bocsátja őt a szolgálataiból, ugyanis a mai nappal hivatalosan is elfogytak a hasznos kapcsolatai.

– Apám végre elismeri a munkámat. – Richard a magasba emelte a poharát, mielőtt kortyolt volna egy nagyot, feltehetően a saját egészségére. – Végre belátja, hogy helyes döntés volt Londonba jönnöm.

Camber erre nem vett volna mérget, de befogta a száját, és inkább maga is poharat emelt.

– Tudtam én, hogy továbbra sem csak vidéken settenkednek rosszakaróink – folytatta Richard. – Sajnos apám… módszereit még nem érti mindenki. Mármint a szükségességüket.

Camber a nem létező vagyonát tette volna rá, hogy Richard sem érti.

– De eljön majd az idő, amikor azok, akik most elégedetlenkednek, köszönetet mondanak neki.

– Már, ha előbb nem jutnak vérpadra.

Richard zavartan pillantott rá, s Camberben így tudatosult, hogy az iménti gondolatának hangot is adott.

– Úgy értem…

– Gondolja, hogy ez az incidens nem az utolsó volt? Hogy hiába statuáltunk példát, számítanunk kell újabb hergelésre, ne adj’ isten merényletkísérletekre?

Nem is rossz ötlet.

– Ebben egészen biztos lehet – bólogatott Camber, szándékai szerint egy sokat látott szakértő benyomását keltve. – Sőt – tette hozzá, mert a Richard ábrázatára kiülő eltökéltséggel kevert bizonytalanság rém szórakoztató volt –, valószínűleg hamarabb, mint hinné, és sokkal hamarabb, mint szeretné.

– Nos. – Sajnos a bizonytalanság egyszeriben inkább gyanakvásnak tűnt. – Ha így gondolja…

Camber gyomra, amely az elfogyasztott jelentős mennyiségű és megkérdőjelezhető minőségű alkoholon kívül mást nemigen tartalmazott, most görcsbe rándult.

– Nem célzásnak és nem is fenyegetésnek szántam – mondta sietve. – És biztosíthatom, ha bármi ilyesmi bekövetkezik, nekem az égvilágon semmi közöm nem lesz hozzá.

Ahogy feltételezhetően a leleplezéséhez sem, de amíg lehet, hadd higgye Richard, hogy Camber az emlegetett tehetségének és nem a szerencsés körülményeinek köszönheti a sikereit. Magától úgyis legfeljebb akkor venne észre ilyesmit, ha írásban az orra alá nyomnák.

– Nos – ismételte Richard korántsem elég nagy meggyőződéssel. – Ebben nem kételkedem. Akkor hát… meg is volnánk.

Meg.

– Nos.

Ha arra várt, hogy Camber feltápászkodjon, csalódnia kellett.

– Ideje indulnom. Még sok az elintéznivalóm. – Úgy tűnt, már csak azért beszél, mert nem állhatja a szótlanságot. – Akkor hát minden bizonnyal ismét találkozunk, amint valamiféle információhoz jut.

Camber némán bólintott.

– Addig is minden jót.

– Mindent.

Richard megeresztett egy félszeg és igen bárgyú mosolyt, majd megigazította habos-babos kalapját, és távozott.

Az ajtó nyitva maradt utána, s a kis szoba viszonylagos csendjébe berobbant a taverna lármája. A lócáján gubbasztva Camber így végighallgathatott néhány kétes értékű, ám annál érdekesebb anekdotát, többek között az aznapi kivégzésről. Volt olyan, aki állította, hogy a hóhérnak csak harmadjára sikerült teljesen átvágnia az áruló nyakát, s az addig könnyek között, fennhangon mocskolta a lordprotektort. Más előadásában Bertram nem hagyta magát, kicsavarta a pallost a hóhér kezéből, s őrült módjára kaszabolni kezdte a közönséget, mígnem valaki ártalmatlanná nem tette őt egy háztetőről kilőtt nyílvesszővel. Camber azon csodálkozott, hogy nem hozza fel mindjárt valaki Robin of Loxley-t. Egy harmadik variáció szerint sertések tépték szét a holttestet, de akadt olyan is, aki esküdözött, hogy nem is Bertramot végezték ki.

Míg a kérdés körül kibontakozó vitát hallgatta, kellemesen becsiccsentett. A kancsó kiürült, úgyhogy feltápászkodott, és az ujjasa belsejébe rejtette a fizetségét. A csinos kis bőrerszény igen kellemes súllyal büszkélkedhetett: elég nehéz volt ahhoz, hogy ne legyen belőle sértődés, de nem túlságosan, ahhoz, hogy Cambernak feltámadjon az évezredekkel, de legalábbis néhány hónappal ezelőtt, valahol messze eltemetett lelkiismerete. Az senkinek sem tett volna jót. Leszámítva talán a feleségét.

Mikor kilépett a Kingsheadből, már egészen leszállt az esti homály, s az eső is szemerkélni kezdett. Hazafelé vette az irányt a kanyargós utcák kusza hálójában, és útja alatt igyekezett lélekben felkészülni az otthoni fogadtatásra, amely aligha lesz melegnek mondható. Camber pillanatnyi, borszagú emlékezete alapján sohasem volt az.

Mire megérkezett a Fylpot Lane-re, az eső már nem szemerkélt. Jószerével ömlött. A háznak csúfolt egérlyukban sötétség és néma csend fogadta. Lehámozta magáról víztől elnehezült köpenyét, majd vakon tapogatózva elindult arra, amerre a konyhát sejtette, és belekapaszkodott az első kilincsbe, amely a markába akadt. Az ajtó sajnos nem a konyhába, hanem a társalgóba – vagy legalábbis a társalgók egy gyönge utánzatába – nyílt, és még egy isteneset nyikordult is. Mary Anne felpillantott. Pokrócba bugyolálva ült a begyújtott kandalló előtt, az ikerkarosszékek egyikében. Még a lobogó tűz fényében is sápadt volt, akár a kísértetek Camber álmaiból. Rezzenetlenül és sokáig nézte a férjét azzal a bénító, lélekbe maró boszorkánynézésével, amely egykor olyannyira megigézte Cambert, hogy elkövette élete egyik, ha nem a legnagyobb baklövését.

– Mondd csak – szólalt meg rekedten Camber. – Nehogy magadban tarts bármit is.

De Mary Anne hallgatott, s egy utolsó hosszú szívdobbanás múlva visszafordult a könyvéhez.

– Így is jó – nyugtázta Camber. Felkapott az ebédlőasztalon hagyott tálból egy foltos almát, és szándékosan eltúlzott mozdulatokkal helyet foglalt a másik karosszékben. Az átkozottul kényelmetlen volt, sokkal kényelmetlenebb, mint régen.

A lángok vörös haláltáncát bámulva harapott az almából, és hagyta, hogy a savanykás lé lecsorogjon az állán. A szeme sarkából akarata ellenére Mary Anne-t figyelte, a fehér ujjait, amelyek védelmezően pihentek gömbölyödő hasán, az orra túl előkelő ívét, a szeme alatt húzódó sötét árnyakat. Semmi keresnivalója nem volt itt.

Camber szájában poshadt íz terjedt szét, és ő a félig megrágott almát a kandallóba dobta. Később még hiányozni fog, amikor Camber éhesen, az elfogyasztott bortól émelyegve hánykolódik majd az ágyában. De az ujjasa belső zsebében ott lapult a Richard Cromwelltől kapott pénz, holnap Sloane, a ház vén szolgálója elmehet a piacra bevásárolni belőle. Megint hús kerül az asztalra.

– Thomas keresett.

Camber összerezzent.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy Thomas keresett – ismételte Mary Anne anélkül, hogy felpillantott volna a könyvéből. Azóta nem lapozott, hogy Camber leült mellé.

– Milyen Thomas?

De mire Mary Anne kimondta a nevet, Camber már magától is rájött.

– Wardy.

Ki más.

– Mit akart? – kérdezte elkomorulva.

– Találkozni. Azt mondtam neki, hogy holnap délelőtt elmész hozzá.

– Remek.

Valamikor az éjszaka folyamán elállt az eső, és reggelre az utcákon terjengő dagonya nyálkás jéggé fagyott. Camber arcába húzott kalappal, köpönyegét szorosan magára csavarva botorkált a csúszós utakon. Hangosan szitkozódott, valahányszor elveszítette egyensúlyát, és undorral nézett mindenkire, aki csak szembejött vele. Gyűlölte a hideget, és tisztességtelennek ítélte az idő ily hirtelen lehűlését. A Thomas Wardyval való találkozás kilátásai pedig csak még inkább elrontották a kedvét.

Mikor legutóbb beszélt a püspökkel, az megpróbálta meggyőzni őt, hogy segítsen megmenteni Bertramot. Vén bolond. Camber el sem tudta képzelni, mit akar. Dicséretre természetesen nem számított tőle.

A nagy ház, amelyben Wardy éldegélt valamivel nagyobb jómódban, mint az egyházfiként egy rendesebb világban indokolt lett volna, a Lambart Hyllen állt, a forgalmas Blacksmiths’ Hall-lal szemben. Fekete gerendákkal szabdalt fehér fala világított a komor időben, vasalt kapuja kétszer akkora volt, mint más házak bejárata, s fölötte valami megkopott címer kémlelt le az alant várakozóra. Aki a püspökhöz jött látogatóba, jó, ha számított rá, hogy legalább tíz percig várakoztatják, mielőtt beengednék. Wardy filozófiája szerint senki sem vár ennyi időt, hacsak nem valóban fontos ügyben keresi őt, vagy nem jó ismerős, akinek már rutinja van e rituáléban.

Camber úgy álldogált mozdulatlanul a kapualjban, mint egy nagy, fekete és igen bosszús varjú. Amikor végre kinyílt a nagy kapu, a már megszokott házvezető tessékelte őt be. Camber le merte volna fogadni, hogy valamilyen Rogers a neve. Rogers lesegítette a köpenyét, és intett neki, hogy a szalonban várják.

Elfojtott egy sóhajtást, és átsétált az előszobán, otthagyva latyakos lábnyomait a tiszta padlón. A püspök nem tartózkodott a szalonban, azonban a cirádás, megrakott kandalló előtt egy két személyre terített asztal állt, rajta pedig háromféle fogás kínálgatta magát ínycsiklandozóan. Középen ezüsttálban húsos ragu gőzölgött, kétoldalt díszes tálcák, egyiken egészben sütött harcsa, kész szörnyeteg, a másikon mazsolás kacsa valamilyen szósszal. Egy kisebb asztalkán gyümölcskalács és sütemény várakozott egy kancsó bor társaságában.

Camber várt néhány percet, de persze ez volt a második szita. Aki kiállta a kapu alatt az örökkévalóságot, még meggondolhatta magát a szalonban. Még egyszer körülpillantott – valóban egymaga volt, úgyhogy helyet foglalt az asztalnál. Töltött magának egy kupa fahéjas sört, és teleszedte tányérját főtt kacsával, amit azután megöntözött azzal a különös mártással, amiről hamarosan kiderült, hogy gyömbér.

– Eustace! – harsant egy kedélyes hang, miután Camber elfogyasztotta tányérja teljes tartalmát, és éppen készült nekiesni a halnak.

Felpillantott és biccentett, majd vágott magának egy szeletet a harcsából.

– Látom, kényelembe helyezted magad – szólt a püspök, és letelepedett vendégével szemben. – Hogy ízlik szerény ebédem?

– Ez a kacsa valóságos mestermű – engedte meg magának a pillanatnyi őszinteséget Camber.

– Nos, mertem remélni, hogy kedvedet leled benne. Az a szósz a szakácsom új találmánya. A ragut kóstoltad már?

A püspököt szemlátomást cseppet sem zavarta, hogy vendége az ő engedélye és jelenléte nélkül kiszolgálta magát. A tőle régről megszokott derűvel beszélt, s szedett magának a lakomából. Camber a késével kipiszkált a foga közül némi ételmaradékot, majd ránézett Wardyra.

– Na?

– Hogy mondod?

– Elárulod, miért akartál beszélni velem?

– Ó, természetesen. – A püspök felemelte a tányérját, kihörpintette belőle a ragu levét, majd jóízűen cuppantott. – Mesés. No, lássuk azt a híres kacsát, amivel a szakácsomnak sikerült kivívnia Eustace Camber nagyságos úr elismerését!

Camber savanyúan figyelte, ahogy Wardy megszedi a tányérját, és nekilát elpusztítani a finomságokat. Jobb híján, s mert a sült hal ellenállhatatlanul illatozott, maga is folytatta reggelijét vagy ebédjét, vagy mi is volt az voltaképpen. Egy ideig csöndesen rágtak és nyeltek, s minden második falatot leöblítettek egy kis borral. Azután a püspök letette villáját, és sóhajtva nézett Camberra.

– Szomorú nap volt a tegnapi.

– Ha engem kérdezel, ellenkezőleg – vetette oda Camber.

– Hát, hogyne – bólintott Wardy, de úgy, mint aki meg sem hallotta a hozzá intézett szavakat. – Tegnap elveszítettünk egy jóbarátot.

– Te bizonyosan, de nekem ugyan nem volt a barátom.

– Hát, hogyne – ismételte a püspök nyugodtan, csaknem közömbösen, de a kerek arcát barázdáló ráncok mélyebbnek tűntek, mint mikor Camber legutoljára látta őt.

– Akkor hát, miért vagyok itt? Félre ne értsd, cseppet sem bánom, hogy eljöttem, ezt a lakomát nem cserélném el semmire. De pontosan tudod, hogy tudom, hogy szimpatizáltál Bertrammal.

– Nem, nem – legyintett a püspök. – Nagy fájdalom drága barátunk veszte, de valljuk be, előre lehetett látni. Éppen olyan meggondolatlanság volt, amit tett, mint Gregory Dunken felkelése. Eleve bukásra volt ítélve mindkettő. – Camber kezében finoman remegni kezdett a kés, így inkább letette a csontfehér terítőre. – Na, most – fűzte tovább Wardy. – Te, ugyebár, bejáratos vagy a lordprotektorhoz.

– Azt nem mondhatnám. – Camber elpöckölt egy szálkát. – A fiával dolgozom együtt.

– Úgy érted, neki dolgozol – helyesbített a püspök.

– Minden tekintetben egyenrangú társak vagyunk. – Ez természetesen hazugság volt, de Wardyt nem lehetett ilyesmivel kizökkenteni.

– Pompás. A segítségedre lenne szükségünk – mondta, mire Camber homloka ráncba szaladt.

– Szükségünk? – kérdezett vissza jól megnyomva a szó végét.

– Igen – biccentett a püspök. Felállt és odalépett a desszertes asztalhoz. – Nekem, és néhány… barátomnak. Süteményt?

– Kérek.

– Bort?

– Azt is. Tehát?

– Tehát. – A püspök átnyújtott egy talpas kristálypoharat, majd megtöltötte édes desszertborral, s a süteményestálat is odakínálta vendégének. – Tehát nekem és néhány barátomnak szükségünk van a segítségedre egy bizonyos ügyben.

– Mondd csak, nagyot tévedek, ha azt feltételezem, hogy ez az ügy hasonlít arra az ügyre, amelyért tegnap Bertram a fejét vesztette?

– Hasonlít? Ezt így nem mondanám.

– A fenébe, Wardy – csattant fel Camber félrelökve a poharat. A bor úgyis messze túl édes volt. – Neked is elment az eszed? Mióta ragályos a halálvágy?

A püspök nem adta jelét, hogy meglepte volna a hirtelen kirohanás. Hátradőlt, és nehézkesen keresztbe tette a lábát.

– Ez most más lesz. – Kortyolt egyet a maga borából, és megint idegesítően cuppogott. – Ez most igazán más lesz. Neked is tetszeni fog.

– Tényleg? – kérdezte epésen Camber. – Akkor avass már be, alig bírok magammal. Miben lesz más? Muzeális korodra tekintettel semmi akasztás, csak egyből felnégyelnek?

Wardy elnézően mosolygott rá a pohara fölött.

– Sokkal jobb – mondta. – Megöljük Oliver Cromwellt.

* A hely- és helyiségneveket, épületek és utcák nevét szándékosan írtam a korabeli, ma már nem használt írásmódnak megfelelően, úgy, ahogy a korabeli térképeken is szerepel.

Tartalom

Ajánlás

Elöljáróban

Mottó

1. Camber

2. Reginald

3. Reginald

4. Camber

5. Reginald

6. Reginald

7. Camber

8. Reginald

9. Reginald

10. Reginald

11. Reginald

12. Camber

13. Reginald

14. Camber

15. Reginald

16. Reginald

17. Reginald

18. Camber

19. Reginald

20. Reginald

21. Camber

22. Reginald

23. Reginald

24. Camber

25. Reginald

26. Camber

27. Reginald

28. Reginald

29. Reginald

30. Reginald

31. Camber

32. Camber

33. Camber

A „történelmiheztartás” végett

Köszönetnyilvánítás

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Cormorant SC – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License