Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

Aurora Lewis Turner

Bűvölet és apró mocskos gyilkosságok

Aurora Lewis Turner: Bűvölet és apró mocskos gyilkosságok

©Aurora Lewis Turner

Szerkesztetés/korrektúra: Soltész Eszter

Borítóterv: Lukács Edina és Bakonyi Tímea

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/auroralewisturner.fantasyregenyek

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN: 9786156624390

mobi ISBN: 9786156624406

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönetnyilvánítás

Elsősorban a családomnak köszönöm a támogatást, Edinának a csodás borítót és a logót, Eszternek a szerkesztést. Köszönöm azoknak, akik idejüket rászánva ajánlót írtak a regényhez. Köszönöm a kiadónak az áldozatos munkát.

Emellett szeretnék még köszönetet mondani Neked, kedves olvasó, hogy a kezedbe vetted a könyvet. Úgy gondolom, a regények külön kis mini univerzumokat alkotnak, melyek csak akkor életképesek, ha olvassák őket. Köszönöm, hogy megtöltöd a világomat élettel.

Végül, de nem utolsó sorban köszönöm azoknak, akik részt vettek az interaktív történet megalkotásában azzal, hogy az Aurora Lewis Turner és OLVASÓI csoportban szavaztak hétről hétre a folytatásokról. Íme a lista, akik szavaztak az első résszel, vagyis a Bűvölet és apró mocskos gyilkosságokkal kapcsolatban:

Lilla Papp

Edina Lukács

Tamásné Horváth

Gábor Fejes

Alexandra Pál

Kata Reznek

Csilla Fejes-Varga

Zora Blade

Éva Lukity

Pázsit Mária

Kiefer Piroska Valéria

Noémi Molnárné Pásztor

Mátyás Sándorné

Marion Ebook-er

Zsuzsa Tóthné Kislaki

Kókainé Kiss Ágnes

Demény Viola

Anna Kerekes

Emese Gallai

Tímea Schleicher

Alexandra Albrecht

Mónika Lőrincz

Krum-Kolonics Anikó

Julianna Langó

Katalin Langó

Hédi Németh

Eva Straszen

Judit Plavecz

Vastag-Bűn Katinka

Attila Nyírő

Bősze Bettina

Strennerné Simon Veronika

Bátori Kurek Nikoletta

Szabolcsné Baranyi Nikolett

Dorottya Dékány

Bernadett Málnási

Hevér Anna

Rákóczi István László

Elena Honoria

Tóth Petra

Balajti-Tábori Tímea

Gábor Langó

Zsófia Seres

Kánisz Bernadett

Méhes Lotti Bettina

Mátravölgyi Klára

Zsuzsanna Vincze

Fekete Zsófia

Katalin Prókai

Mariann Hauselné Vorák

Bettina Kinga Fehér

Nyilas Petra

Szarka-Papp Diána

Virág Balogh

Borka Szabó

Hedvig Berend

Mária Marianna Orbán

Kósáné Simon Anita

Margó Erdős

Balogh Krisztina

Dóra Csete

Henriett Tóth

Katalin Sólyom

Emese Jakabné Ecsedi

Kálmán-Juhász Zsanett

Majosházi Fruzsina

Erika Franczel

Vivien Perinová

Martina Csősz

Mayerné Répási Adrienn

Bori Fruzsina

Kővári Krisztina

Kenderesi-Varga Viki

Péter Horváth

Krussó-Őszi Andrea

Zeitler Gyöngyi

Vakulya Ferencné Gasparik Mariann

Kitti Barta

Dobosi Tia Lászlóné

1. fejezet

Bűvölet

A billentyűzet hangos kopogása, és a fejhallgatóból kiszűrődő metálzene megtörte az otthonos lakás csendjét. Ophelia a nappaliban ült a kanapén, lábát feltette a dohányzóasztalra, laptopjával ölében éppen dolgozott. Olyan érzése támadt, mintha kopogtak volna az ablakán. Lehúzta füléről a fejhallgatót, hátrafordult, és meglátta az éjszaka sötétjét megtörő, ismerős, széles, fehér mosolyt. Ő is elmosolyodott. A kanapéra helyezte laptopját, kihúzta barna, vaskos rasztáit a fejhallgató fogságából, olvasószemüvegét a laptopra helyezte, majd a dohányzóasztalon hagyott cigarettásdobozért nyúlt.

Az ablakot kinyitva egy tizenhárom év körüli srác mosolygott rá. Ophelia tetovált kezével kivett egy szálat a dobozból, miközben a szemét forgatva megkérdezte tőle:

– Már megint kiszöktél?

– Anya és a pasija újra összekaptak – vont vállat a kissrác, miközben Ophelia kilépett a tetőre. A házat úgy alakították ki, hogy az ablakon keresztül a szomszéd ház kopár, töredezett szélű tetejére jutottak. Az épületen hosszú tűzlétra futott végig, amin Pablo is közlekedni szokott.

A nő leült az egyik magányos kerti székre, ami mellett szürke, állványos hamutartó magasodott. Körülöttük toronyházak, üvegpaloták, felhőkarcolók sorakoztak, fülüket megtöltötték Gaxburn City éjszakai hangjai: szirénázás, kiabálás, szórakozóhelyek moraja.

Pablo is letelepedett egy hosszú padra, és lelkesen nézte, ahogy Ophelia a szájába veszi a cigarettát, és öngyújtó nélkül gyújtja meg. Csettintett egyet, a hüvelykujján megjelenő lángnyelv fölé tartotta a cigit, és már fel is izzott a vége.

– Ez annyira guay! Sosem fogom megszokni – lelkendezett a fiú.

– Guay? – húzta fel Ophelia szépen ívelt szemöldökét.

– Akkor kúl – rántotta meg a vállát a fiúcska. – Már el is képzeltem! Olyanok lennénk, mint Batman és Robin. Te a szuperhős, én meg a segítőd. Együtt járnánk a várost és leszámolnánk a rosszfiúkkal.

– Hátrább az agarakkal, kölyök! – csattant fel a nő, de még mindig mosoly bujkált szája szegletében.

– Mi van? Ne mondd, hogy annyira elképzelhetetlen! Ilyen erőkkel...

– Amikről nem sokan tudnak...

– És ígérem, tartom a szám – vigyorgott a kócos, barna hajú, barna szemű gyerek. – De mekkora állat lenne már!

– Túl sok képregényt olvasol – csóválta a fejét a nő, amitől megmozdultak formás, közepes méretű, harangként himbálózó fültágítói.

– Még szép! Batman a király! A sötét lovag... te is lehetnél...

– Én boszorkány vagyok, öcsi – sóhajtott fel a nő, miközben jó adag füstöt fújt ki tüdejéből. Egy pillanatig gomolygott a fejük fölött, majd a jól ismert Batman hívójelet öltötte magára a levegőben, amitől Pablo szeme tágra nyílt, és széles mosoly húzódott végig arcán.

– Akkor benne vagy? – lelkendezett.

– Nem mondtam ilyet – hessegette el a füstöt a nő, majd az őt tovább győzködő srácra nézett.

– Basszus! Akkora erővel, ami neked van, tenned kéne a többiekért, a közösségért... És én segíthetnék.

– Nézd, öcsi. Úgy mondom, hogy megértsd; mi van, ha én egy elcseszett Batman vagyok? Mi van, ha ez a Batman mindig későn érkezik? Ha már nem segíthet azokon, akiken szeretne? Bármilyen nagy erőd is van, az időzítés fontos. Ha Batman barátod is mindig csak a sza... rosszat látná, ha azt tapasztalná, hogy nem segíthet azokon, akik fontosak neki, akik ártatlanok, ő is feladná.

– Nagy kár! – sóhajtott fel Pablo csalódottan, és ő is a város sötét szemébe pillantott. – Pedig idővel akár feleségül is vettelek volna.

– És mire véljem ezt a megtiszteltetést? – bukott ki a köhögéssel vegyes nevetés Ophelia torkán. – Ki mondta, hogy feleség akarok lenni?

– Ahogy anya, te is egy rendes hapsit érdemelnél. Nem egy olyat, mint ő – bökött állával a két emelettel feljebb lévő lakás kivilágított ablaka felé.

– Nézd, tudom, milyen nehéz... A felnőttek is tudnak meggondolatlanok lenni, sok hülyeséget csinálnak.

– Anyának is tudnia kéne, hogy az a férfi egy pendejo. Jobbat érdemel!

– Vigyázz a szádra, mert hozom a szappant!

– Azt se tudod, mit jelent – vigyorodott el Pablo.

– Elfelejted, hogy boszorkány vagyok, jók a megérzéseim – hajolt hozzá közelebb Ophelia, amitől a srác arcára fagyott mosolya. A nő barna, fekete tussal cicaformára húzott szemét a fiúba mélyesztette, aztán elnevette magát. – Két évig tanultam spanyolt, a káromkodások még megvannak – vonta meg a vállát, majd egy utolsó slukk után elnyomta a cigarettát. – Vissza kéne menned, mielőtt anyukád észreveszi, hogy kiszöktél.

– Te pedig fontold meg az ajánlatom! – állt fel Pablo, hogy távozóra fogja. – Nem minden bokorban terem olyan jó szárnysegéd, mint amilyen én lennék.

– Ezzel tisztában vagyok – mosolygott a nő fesztelenül, aztán felborzolta Pablo haját, és visszament a szobába, hogy folytassa a munkát.

Mivel már nem tudta felvenni a fonalat, úgy döntött, inkább letusol. Sokáig folyatta magára a meleg vizet fehér, márványszerű csempékkel kirakott fürdőszobájában. Csupán nyaklánca feszült bőrére, amely kör alakot formált, és egy göcsörtös, ősi fát ábrázolt. Még fürdésnél és alvásnál sem vette le.

Ophelia egész testét tetoválások borították, még a nyakán is fekete liliom virágzott már évek óta. Mindkét karját sötét minták ékesítették, melyek egyetlen okkal kerültek bőrére; hogy elfedjék a rajta lévő kisebb-nagyobb hegeket.

Amint kész volt a fürdéssel, leopárdmintás pizsamába bújt, mely tulajdonképpen egy topból és egy hosszú, buggyos nadrágból állt. Feltűzte enyhén vizes rasztáit, fogat mosott, majd egy hosszú pillanatig a tükörbe nézett. A fürdőszoba hideg fényei megcsillantak fültágítóin és két piercingjén; egyik a felső ajka fölött középen, a másik az orrában volt. Nagyot sóhajtott, és készen állt nyugovóra térni.

Ophelia nehezen aludt el, sokáig forgolódott. Álmában legjobb barátnőjét, Lyrát látta, aki a műtermében állt, és éppen alkotott. Éjszaka borult Gaxburnre, természetes vörös haján megcsillant a terem harsány fénye. A nő láthatóan transzban volt, ugyanis úgy mozgott a keze, mintha Ophelia gyorsított felvételt nézett volna.

Egy ideig nem tudta kivenni a ceruzavonalakból, mit ábrázol a képregény. Eléggé kusza és érthetetlen volt. Lyra viszont nem állt le. Már véresek voltak az ujjai a ceruza szorítása és a vad mozdulatok miatt, de akkor sem hagyta abba.

Opheliában meghűlt a vér, amint rájött, mi akar a képregény fő motívuma lenni. Egy alak feküdt a Bazilika előtti téren, gondosan elrendezve, a telihold fényében ázva. Lyrának kifolyt pár csepp vére, melyek a papírt pettyezték, de Ophelia így is látta a jeleket.

A raszta hajú nő minden erejével el akarta tépni tekintetét a látványtól, de amikor sikerült, megérezte a bőrét cirógató, hűs, tavaszi levegőt. Tetovált kezét akaratlanul a szája elé emelte, mivel nem volt az ágyában, de még csak a lakásán sem. A Bazilika előtti főtéren állt, melynek közepén egy hulla hevert.

Szőke, harmincas nő lehetett, akinek felnyitották a testét. Vérével különféle mintákat rajzoltak köré, melyek közül Ophelia csak néhányat ismert. De nem kellett sokat gondolkodnia, hogy tudja, a wicca valláshoz tartoznak. Legalábbis egyszer régen, azzal kapcsolatban látott hasonló jeleket. Az áldozatot teljesen kibelezték, kiszedték a főbb belsőszerveit.

A szívét a lábához, a tüdejét a test jobb oldalára, míg a gyomrát, veséjét és máját a bal oldalára, a beleit pedig a feje fölé helyezték. Ophelia orrát megtöltötte a testből áramló, gyomorforgató szag. Bár úgy vélte, nem régóta lehet halott, mégis felejthetetlen volt az áldozatból áradó bűz. A látvány és a szagok sokkolták őt. Mégsem merenghetett sokáig a történteken, ugyanis az éj sötétjét szirénázás töltötte meg. Felemelte tekintetét. Este a Bazilikát szépen kivilágították, ami miatt a test és a fölötte álló alak is jól láthatóvá vált. Ilyen tájban a madár se járt a környéken. A közelben lévő parkból viszont egyetemes sötétség áradt.

Opheliának földbe gyökeredzett a lába, nem volt hová menekülnie, ugyanis hamar két rendőrautó jelent meg a semmiből, ahonnan egyenruhások szálltak ki és rászegezték fegyvereiket. A nő önkéntelenül felemelte a kezét, megadta magát, bár legjobb tudomása szerint nem követett el semmi rosszat.

A rendőrőrs felbolydult, bár Ophelia ebből keveset tapasztalt, hiszen egy kihallgatószobába vezették, ahol egy asztalon és két széken kívül nem volt más, csupán egy falon végighúzódó detektívtükör.

A tetovált nő a fejét fogta, mert már kezdett elhatalmasodni rajta a fejfájás. Épp a homlokát dörzsölgette, amikor kitárult az ajtó, és egy alak lépett be a kihallgatóba, akit csak a szeme sarkából érzékelt.

– Már mondtam a kollégájának, hogy nem én tettem. Kit kell ahhoz leszopni, hogy végre kapjak egy nyavalyás kávét? – tört ki belőle a fáradtság és a falhoz szorított vadállat hangja. Tudta, talán elvetette a sulykot, de muszáj volt hangot adnia felháborodásának.

– Törvénybe ütközik szexuális ajánlatot tenni anyagi juttatásért cserébe – hallotta a mély hangot, melynek gazdája egy papír kávéspoharat tolt elé.

Felemelte a fejét, és egy öltönyös férfit látott, akinek korábbi, meggondolatlan beszólása miatt, mintha halvány mosoly bujkált volna szája szegletében. De az hamar eltűnt. A férfi jelenléte tekintélyt parancsoló volt. Nemcsak azért, mert majdnem két méter magas volt, és érezhetően dagadtak az izmok fehér inge alatt, hanem mert hideg, kék, vallató pillantása egyenesen a nő szemébe fúródott. A férfinek vállig érő, sötét haja, szakálla, napbarnított bőre volt, viszont olyan kék szeme, amilyet Ophelia csupán a mesékben látott megboldogult gyerekkorában.

Kihúzta magát, és megvárta, hogy az öltönyös, kissé rendezetlen, szigorú alak leüljön vele szemben. Ophelia elfogadta a kávét, annak jótékony, kesernyés ízébe és gőzébe temetkezett. A férfi egy mappát is ledobott elé, de nem nyitotta ki. Csupán ennyit mondott:

– Darren Harper nyomozó vagyok, én vezetem a vizsgálatot a Hannah Swanson ügyben. Kérem, mesélje el, mi történt az éjjel!

– Már elmondtam a kollégájának. Talán nem ártana kommunikálniuk egymással – zsörtölődött a nő, majd kihúzta magát, és ismét elmerült a nyomozó kék pillantásában, aki mit sem adott alább fenyegető testtartásából. Ophelia még mindig olyan volt, mint egy sarokba szorított vadállat; támadt, ha már nem voltak emlékei ahhoz, hogy kellőképpen védekezhessen. Tudta, a férfi kivár, ezért be kellett adnia a derekát.

– Rosszat álmodtam, valószínűleg alva jártam, és éppen rosszkor voltam rossz helyen. Már vettek DNS-mintát, be fog bizonyosodni, hogy nem tettem semmi rosszat. Véletlenül tévedtem oda.

– Alva járt!? – pillantott rá a férfi úgy, ahogy azt Ophelia már mindenkitől megszokta.

– Nézze, tudom, hogy a mai társadalmunknak rohadtul számítanak a külsőségek. Rám néznek és ítéletet mondanak. Valaki, aki így néz ki – mutatott magán végig –, csak tanulatlan bunkó vagy épp hidegvérű gyilkos lehet...

– De maga, aki doktori fokozatot szerzett, okos nő – bólintott a férfi kimérten. – Éppen ezért magának is tudnia kell, hogy nem kicsit bűzlik a sztorija. Mégis mennyi esély van arra, hogy véletlenül kerül egy gyilkosság helyszínére, miután névtelen bejelentést kapunk?

– Névtelen bejelentést? – Ophelia nem talált szavakat. A férfi előredőlt és kinyitotta a mappát. Elővette a helyszínen készült képeket.

– Honnan ismerte Hannah Swansont?

– Nem ismertem – Ophelia az igazat mondta, tényleg nem tudta, ki az a nő.

– Ugyan! Se egy buli? Se egy közös ismerős? Hiszen szinte szomszédok voltak... – vett elő egy újabb képet az áldozatról.

– Attól még nem kell mindenkit ismernem – csóválta a fejét. – De látom, jól utánajártak a dolognak. A Bazilikánál csak kellene lennie utcai kamerának. Talán megérné azokat a felvételeket is megnézni ahelyett, hogy az életemben turkálnak.

– Sajnos az nem vezet sehová, mivel a kamerákat elnémították. Maga számítógépes nyelvész, nem igaz?

– És azt hiszi, meghekkeltem a rendszert? – akadt ki Ophelia a feltételezés hallatán. – Igen, az vagyok, de nyelvészettel foglalkozom, adatokat elemzek, és nem kamerákat vonok ki a forgalomból.

– Elvileg képes lenne rá – dőlt hátra a férfi, mintha azt akarná éreztetni, nyeregben van.

– Elvileg igen – sóhajtott fel Ophelia. Tudta, rosszul áll a szénája. – De akkor sem én voltam.

– Akkor kezdjük az elején! Beszéljünk arról, ami hét évvel ezelőtt történt – lapozott a mappában a férfi, és olyan fotókat húzott elő, amelyek felforgatták Ophelia lelkivilágát. A nő nem tudott uralkodni magán, ami nagy hiba volt; felpattant és dühösen az asztalra csapott.

– Ehhez nincs joga!

– Épp gyilkossággal kapcsolatban nyomozok, hölgyem. Attól tartok, van – tette hozzá a férfi, cseppet sem megrendülve a dühkitörés láttán. Mintha ez is csak az ő elméletét támasztaná alá. Ophelia nagyokat pislogott, mivel nem akarta, hogy tekintete elárulja érzéseit.

– Nézze csak meg! – kérte a férfi, a képekre mutatva, de Ophelia egész testében remegett, tiltakozott, hisz sem lelkileg, sem fizikailag nem volt képes odanézni. – Akkor nem sikerült megtalálni a tettest, az ügy a döglött akták közé került. Talán itt a kapcsolat. Az a tapasztalatom, aki egyszer gyilkolt, az képes újra ölni.

– Ehhez nincs joga – szűrte a nő újra a fogai között.

– Megérthetné, van jogom ahhoz, hogy kicsit megkapargassam a felszínt, és kiborítsam a bilit, ha attól előremegy a nyomozás.

– Hát tudja, mit? Fogja az agyament teóriáit, és dugja fel a... – Kopogtatás hallatszott. Ophelia és a nyomozó pillantása egymásnak feszült. Úgy tűnt, egyikük sem enged a negyvennyolcból. A nő szavait a belépő, fiatal rendőr szakította félbe.

– Harper nyomozó! Egy pillanatra – próbálta kihívni a folyosóra a kollégát.

– Megjött a hölgy ügyvédje? – fordult felé Harper nyomozó várakozóan, de a fiatal rendőr zavartan állt egyik lábról a másikra. – Itt is mondhatja nyugodtan. Ms. Goodwin egy darabig úgysem megy sehová – jelentette ki mélyről jövő nyugalommal a hangjában, ami Opheliát még jobban felidegesítette. Tudta, hogy a férfi számtalanszor végigjátszotta már ezt a játszmát, innen ered az idegőrlő higgadtsága, de ő belülről fortyogott és lángolt. Félt, hogy előbb-utóbb kívülről is fog.

– Pont erről lenne szó – köszörülte meg a torkát a fiatal rendőr. – A polgármester kérvényezte a szabadon bocsátását.

– Mi van? – pattant fel a férfi, amitől Ophelia arcán megkönnyebbült mosoly száguldott végig.

– Ha nem tudunk felhozni egyértelmű bizonyítékot, és még várjuk a helyszínelők elemzésének eredményeit, addig szabadlábra kell helyeznünk – húzta össze magát a rendőr, miközben a nyomozó maga mögött hagyta a nyugalom álcáját, és mintha kitört volna belőle a dühöngő medve, minden gondolatát a fiatal rendőrre öntötte:

– Mi a faszom? Beszélek én a rendőrfőnökkel...

– A rendőrfőnök parancsa – tette még hozzá az ifjú rendőr, mire a nyomozó fagyos pillantását Ophéliára emelte. A nő továbbra is a székén ült, kényelmesen hátradőlve. – Sajnálom, nem tehetünk semmit – tette még hozzá a rossz hír hozója.

– Már hogyne tehetnénk – hajolt közelebb Harper nyomozó a nőhöz, aki kész volt távozni. – A nyomában leszek. Kettőt pislog, és itt folytatjuk a beszélgetést.

– Csak győzzem kivárni, nyomozó – mérte végig a magas, izmos, kissé csapzott alakot Ophelia győzelemittas arckifejezéssel.

Egy része tudni akarta, ki az elkövető, és miért keveredett álmában a tetthelyre, viszont nem állhatta meg, hogy legalább annyira a nyomozó idegeire menjen, amennyire ő tette vele a múlt felhánytorgatásával. Egyben viszont biztos volt: nem ő a gyilkos.

Ophelia a megfelelő papírmunka és aláírások után végre szabad volt. Nem gondolta volna, hogy ennyire üdítő lehet elhagyni a kihallgatószobát. Az aulában legkedvesebb barátnője, Lyra várta, aki nyugtalanul ölelte őt magához.

– Úgy aggódtam! Amikor megtudtam, hogy bevittek... Sajnálom, az én hibám – mondta a márkás ruhába, és fehér kesztyűbe öltözött nő. Ophelia megsimította vörös haját, és kedvesen így szólt:

– Már hogy lenne a te hibád?

– Én hívtam ki a rendőröket – halkította le a hangját. – A rajzom után... Azt viszont nem tudtam, hogy te is ott leszel.

– Ezt egy alkalmasabb helyen kellene megvitatnunk – lépett oda hozzájuk Lyra apja, Leslie.

– Mr. Hamilton!? Köszönöm a közbenjárást – esett le Opheliának, hogy ő lehetett a gyors szabadulás oka. A tehetős férfi és a polgármester jóbarátok. Lyra meggyőzhette, hogy járjon el az érdekében...

Leslie elegáns volt; ősz haját és szakállát formára nyírták. Kora ellenére jó kiállású férfi volt, nem volt pocakos, figyelt a testére, minden nap futott, és egészségesen táplálkozott. De vajon mit is várna az ember egy milliomos üzletembertől?

– Nagyon szívesen, lányom – mosolyodott el a férfi, ami miatt Opheliát egy kedves Télapóra emlékeztette. – Ezek után nem szívesen hagynánk magadra. A koven szeretettel vár, pár napot igazán a birtokon tölthetnél...

– Köszönöm a meghívást, de nem tettem semmit, így nem félek otthon maradni, és folytatni az életem.

– Mindenesetre tudod, hol találsz. Ha meggondolod magad, hozzánk bármikor jöhetsz – biztatta őt Leslie.

– Igen, tudom – mosolygott hálásan Ophelia, majd barátnőjébe csimpaszkodott és együtt sétáltak ki a rendőrőrs magas, szürke épületéből, hogy az ott álló, fekete limuzinhoz érjenek. Lyra ragaszkodott ahhoz, hogy hazavigyék őt.

Ophelia megköszönte a kedvességet. Nagyon fáradt volt, és a kávé sem segített a fejfájásán. Azon a napon gyilkosság történt, méghozzá szokatlan körülmények között. Nyugtalanította a gondolat, és lelke egy részében felébredt a kíváncsiság; tudni akarta, mi köze az egészhez, és miért kellett szerencsétlen Hannah-nak meghalnia.

2. fejezet

Napi rutin

Ophelia fülét megtöltötte a szirénázás visító hangja. Egy ideig csak a fölötte gomolygó ködöt figyelte, aztán az orrába hatolt a gyomorforgató bűz, amit a Bazilikánál tapasztalt. Lenézett, s meglátta saját vérben úszó testét. Hosszú vágás éktelenkedett a mellétől egészen az alhasáig, teljesen kipakolták. A belsőszervei körülötte hevertek, mellkasából kivájt szíve még hangosan dobogott. Legszívesebben ordított volna, de a torkára fagyott sikolya.

Verejtékezve ébredt az éjszaka közepén. Hangosan vette a levegőt, miközben tetovált keze akaratlanul a mellkasára simult. Már megint egy rossz álom. A gyilkosság után zsinórban ez már a harmadik.

Miután meggyőződött arról, hogy minden belsőszerve a helyén van, kikászálódott fekete-fehér mintás, szatén ágyneműje védelméből, és a konyhába indult, hogy igyon egy pohár vizet. Miután a hűsítő kortyok nyugtattak kicsit a kedélyein, egy ideig a konyha burkolatának letisztult mintázatára meredt, majd a mosdóba indult. Maga se tudta, miért tette, de a fürdőszoba ablakon keresztül lenézett az utcára. A közelben egy fekete, régi típusú Chrysler parkolt, benne hűséges követőjével. Harper nyomozó éjjel-nappal a nyomában volt, figyelte őt.

Ophelia fejébe szöget ütött a gondolat, hogy talán fel kéne hívnia magához, hiszen a kanapén mégiscsak kényelmesebb, mint az autóban. Aztán amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan ment is a képtelen ötlet.

– Ott rohadjon meg, ahol van! – morogta félhangosan, amint lehúzta a rolót fürdőszobája ablakán. Mintha attól tartana, a férfi meghallotta gondolatait, és bármelyik pillanatban kopogtathat.

Az éjszaka további részét nyűglődéssel töltötte. Forgolódott, nem bírt aludni, de nem is akart visszakerülni a hideg kövezetre a belsőszervei nélkül, félholtan. Eszébe jutott, hogy annak a szerencsétlen Hannah-nak mi mindent kellett kiállnia... Mennyit szenvedhetett? Felsóhajtott, nem akart a gyilkosságra gondolni, de az alattomos szellemként csak vissza-visszakúszott gondolatai közé. A háza előtt strázsáló Harper nyomozó sem hagyta, hogy elfelejtse az esetet. Hajnalra már tudta, mi segíthetne neki, ezért írt egy gyors üzenetet és összekészült.

A Hollox és Darkhill Street sárkán egy edzőterem állt, melyet Ophelia heti rendszerességgel látogatott. Amikor belépett a szürke, még talán a hatvanas évekből visszamaradt, ütött-kopott épületbe, már ment odabent az edzés. A helyiség közepén több ring helyezkedett el, oldalt bokszzsákok lógtak a plafonról, különféle edzéshez használatos eszközök feküdtek a földön, vagy álltak tartójukon.

– Jó reggelt! – köszönt a már bemelegítőknek Ophelia.

– Lia, épp jókor – lépett elé az edzője; egy alacsony, viszont annál izmosabb férfi, aki akcentussal beszélt. A nő szerint talán lengyel lehetett, de az biztos, hogy kelet-európai. Nagyjából vele egy magas, viszont vállban vagy kétszer akkora volt, mint ő. Formára nyírt pofaszakállán már megjelent a veríték, ritkás, barna haja csillogott a terem fényeiben. – Öltözz át, várlak! – kérte sürgetve.

Ophelia hátravonult a szekrényéhez, hogy belepakolja cuccait. A folyosón, ahol a szekrénysorok álltak, a terem dolgozói, vendégei jöttek-mentek. Ophelia levette magáról szürke pulóverét, alatta fekete, edzéshez használatos sportmelltartót viselt. Kibújt hosszú melegítőnadrágjából, ami alatt short feszült tetovált combjára. Lehajolt, hogy átvegye a cipőjét, amikor ismerős, de nemkívánatos hang csattant fel a háta mögött:

– Hiányzott már ez a látvány.

Ophelia mélyen felsóhajtott, felegyenesedett, és szembenézett a kopasz izomkolosszussal, aki ott állt néhány haverjával, széles, tenyérbemászó mosollyal arcán.

– Mit akarsz, Liam? – nézett rá ellenségesen a nő, mire a férfi közelebb húzódott hozzá, kék szemét kajánul villogtatva.

– Megismételhetnénk a múltkorit.

– Nincs kedvem hozzá – próbálta lekoptatni a férfit, de az nem hagyta magát. Keményen nyomult.

– Ne csináld már! Jók voltunk együtt. Én is élveztem, te is élvezted. Miért kéreted itt magad?

– Mert rohadtul nincs kedvem hozzád és a hülyeségeidhez – vágta a fejéhez a nő, amitől a kopasz megadóan felemelte széles tenyerét.

– Milyen harapósak vagyunk ma reggel! Pedig lenne egy ajánlatom – próbálkozott újból. Ophelia kezdte elveszteni a türelmét, de csak elhúzta a száját és karba font kézzel a mögötte álló szekrénysornak támasztotta a hátát.

– Te és én... a ringben. Ha nyerek, megismételjük a múltkorit. Ha veszítek… – ekkor hangosan felnevettek a köréjük gyűlő megfigyelők, akik főként Liam haverjaiból álltak –, akkor békén hagylak... örökre. Jó így? – Aztán ismét megjelent arcán tenyérbemászó vigyora, ami miatt Ophelia legszívesebben pofán vágta volna. – Bárhogy is lesz, te úgyis nyersz – kacsintott a szemét forgató nőre, majd távozóra fogta. – Fél óra múlva a ringben – vágta még Lia fejéhez, miközben izmos suttyókból álló haverjai koszorújában távozott.

– Mekkora egy pöcs! – dohogott magában Ophelia. – És én még képes voltam lefeküdni vele – csapta be az öltözőszekrény ajtaját, majd elindult Joshhoz, az edzőjéhez.

Ophelia nem titkolta, hogy élvezte a kesztyűt a kezére simulni. Felszabadító érzés volt meghatározott ütemben beleütni, majd rúgni a pontkesztyűbe, amit Josh tartott.

– Mi van veled, aranyom? – kérdezte, amikor pihentek egy percet. – Indulatból ütsz, pedig a kick-box fejben dől el – mutatott Ophelia halántékára.

– Tudom, edző – bólintott a nő, mire Josh csak a fejét rázta.

– Dehogy tudod. A problémáidat hagyd azon az ajtón kívül – mutatott a kijárat felé. – Ide akkor gyere, ha tiszta a fejed.

– Újra! – bólintott Lia, majd amikor Josh felemelte a pontkesztyűt, ismét nekiállt ütni és rúgni, ezúttal megfontoltabban.

– Ez az! Újra! – mondta kissé száraznak tűnő akcentussal Josh, mire Lia újra ütött és rúgott. Élvezte, ahogy az izzadság végigcsorog gerince mentén, ahogy rátelepszik homlokára, hiszen minden erejét és tudását beleadta az ütésekbe és rúgásokba.

– Kész vagy, cica? – jött a kérdés, ami miatt Ophelia ismét elvesztette hidegvérét, ami ehhez a sporthoz kellett.

– Menj edzeni, Liam! – kérte őt Josh kimérten. Ophelia néha irigyelte őt, hiszen bármilyen helyzetben nyugodt és békés maradt.

Tudta, hogy Joshnak voltak ügyei, de a legtöbb azért, mert rosszkor volt rossz helyen. Magában el is mosolyodott, mivel ez mindkettőjükre igaz volt. Bár Josh és a rossz társaság szinte kéz a kézben járt.

– Nem úgy van az, mester – köpte úgy a szót Liam, mintha megalázó lenne. – Lia megígérte, hogy táncol velem egyet. Én pedig kész vagyok a keringőre.

– Legyen – bólintott a nő, mire Josh ugyanazt tette, mint mindig; megpróbálta lebeszélni az aktuális őrültségről.

– Nem vagytok egy súlycsoportban. Nem tudom vállalni a felelősséget, ha valaki megsérül. És te is tudod, hogy nincs értelme.

– Nyugi, edző, kíméletes leszek – mosolyodott el Ophelia és kesztyűs kezével kedvesen megütötte Josh könyökét, majd a ring felé indult. Edzője csak a fejét rázta, de ment utána.

Hamarosan Liam és Ophelia edzőikkel az élen az egyik eddig üres ringben kötöttek ki. Mindketten betették a fogvédőket, kényelmesre állították a bokszkesztyűket, aztán Josh Lia szemébe nézett, és így szólt:

– Nem kell ezt csinálnod. – Ophelia eltökélt pillantása viszont mit sem változott. Az edző felsóhajtott, és gyengéden megütögette a nő fejvédőjét. – Te gyorsabb vagy. Fáraszd ki! – kacsintott rá.

Miután megkezdődött az első menet, Ophelia védekezően arca elé emelte a kezét. Liam megindult felé, de a férfi ökle akárhányszor a levegőbe lendült, Lia kikerülte az ütéseket. Valóban gyorsabb volt. Amint erre maga is rájött, ütést mért a férfi bordái közé, de az láthatóan meg sem érezte. Egy rúgással a ring falához taszította Liát, majd megindult, hogy több ütést is bevigyen, de a nő úgy pattant vissza onnan, mint labda a falról. Ő is a férfi gyomrába rúgott, aztán háromszor beletérdelt az izomkolosszus hasába. A következő rúgását viszont Liam elhárította, majd elkapta a lendülő lábát a levegőben, és ismét a ring falához préselte Liát, így gyakorlatilag a nő lába a férfi vállára került.

Nem szóltak egy szót sem, de Ophelia így is olvasott az óriás vágyakozó tekintetéből. Utálta ezt a testhelyzetet, így kétségbeesetten próbált szabadulni. De akárhogy is ficánkolt, ellenfele satuba fogta a lábát. Lia tudta, hogy más taktikát kell választania. Felsóhajtott, és megvetette sarkát Liam csuklyás izmán, majd megérezte, ahogy egy levegőlöket a segítségére siet. A másik térdével állon rúgta ellenfelét, aki kénytelen volt elengedni őt. Lia egy szaltóval a levegőbe került, s megkapaszkodott a ring határát képező kötélben, megvetette rajta a lábát. Nem volt más választása, elrugaszkodott onnan, és egyetlen határozott ütése után Liam a földre került.

– Az első menet Liáé! – mondta Josh magabiztosan.

– Szerintem itt be is fejezhetjük – köpte ki a fogvédőt a nő, miközben a földről feltápászkodó izomkolosszusra nézett. De Liam nem adta fel a küzdelmet, valószínűleg nem akart beégni a köréjük gyűlő barátai előtt.

A második menet kedvezett Opheliának, mivel Liam pontosan azt csinálta, amit ő az előbb: dühből támadt. Annak a menetnek nem volt egyértelmű győztese, ezért Lia nyerte a mérkőzést.

A nő hosszan folyatta magára a forró vizet a tusolóban, aztán magára vette fekete, bő melegítőnadrágját, tiszta, fekete topját és szürke kardigánját. Rasztái még enyhén nedvesek voltak, amikor kilépett a női öltözőből a szekrényekkel szegélyezett folyosóra, ahol épp Liam és bandája beszélgetett hangosan.

A kopasz férfi félmeztelen volt, nyakába dobott egy törölközőt. Amikor meglátta a nőt, odalépett hozzá, és elismerően megszólalt:

– Nem tudom, hogy csináltad azt a szaltót, de király volt. Ha esetleg meggondolnád magad, tudod, hol találsz – kacsintott rá. Látványosan kihúzta magát, amitől még az izmai is megfeszültek, kidülledtek. Lia megpaskolta a férfi felkarját, és így szólt:

– Feltétlen szólok – mondta lazán. De alig várta, hogy végre kilépjen a teremből és elszívjon egy szál cigit, majd a találkozójára induljon.

Ophelia melegítőben is ugyanúgy beleillett a kávézó közegébe, mint az összes többi vendég. Egy ideig elnézte őket: az öltönyös üzletembereket, a kosztümös dolgozó nőket, a babakocsit toló anyákat és dadusokat, akik mind ugyanazért az égi, sötét mannáért járultak ugyanazon oltárhoz.

Kellemes fáradtsággal testében kavargatta a kávéját. Az edzések után felszabadítónak érezte a megtisztulást, ami semmi máshoz nem hasonlított. Sokszor fáradtsággal társult, és élvezettel merült el benne.

– Bocsi a késésért, Bradley-nek ki kellett vasalnom egy rakat ingét, mivel nem tudta, melyikben menjen.

– Bradley igazán kivasalhatná magának – morogta Ophelia, amitől vörös hajú barátnője csak a szemét forgatta. – Jó, bocsi. Kedves leszek – sóhajtott fel a raszta nő. Nagyon nem bírta Bradley-t, aki Lyra párja volt, de ha másért nem, néha el kellett viselnie miatta.

– Még az órám előtt be kéne ugranom a műterembe – ecsetelte a vörös hajú nő jelentőségteljesen.

– Tényleg – bólintott Ophelia – mi a helyzet a srácokkal?

– Olyan kis ügyesek – mosolygott Lyra lelkesen. Ophelia tudta, hogy barátnője a következő néhány percben csak ecsetvonásokról és ábrázolástechnikákról fog beszélni. Lyra ugyanis szabadidejében egy sérült gyermekekkel foglalkozó alapítványnál volt rajztanár. Különböző foglalkozásokat tartott, és művészettel gyógyított. Lia mindig is csodálta őt a tehetségéért, hogy mennyire jól kezelte a gyermekeket, és lelkes műpártoló volt. Lehetett volna olyan, akár bármelyik sorstársa: elkényeztetett, Upper highside-i lakos, aki a jótékonysági eseményekre is csak muszájból teszi be a lábát, és aki csak gazdagokkal és szépekkel barátkozik. De Lyra mindig is más volt, mint az osztálytársai, munkatársai, barátai. Ő komolyan foglalkozott a társadalmi egyenlőtlenségekkel, akárcsak a művészetekkel és tehetséges gyermekekkel. Ophelia örült ennek, hiszen Lyra tiszta lelkét egyetlen pillanat alatt felzabálták volna az Upper highside-i számító, gazdag idióták.

Lyra még mindig nem fejezte be az egyik kis tanítványa képének ecsetelését, amikor Ophelia ismét beállt a sorba egy kávéért, ezúttal elvitelre.

– Nem lesz ez sok? – kérdezte a vörös hajú nő értetlenül.

– Nem nekem lesz – vont vállat Lia, majd elindult a pulthoz, ahol kézhez kapta a gőzölgő nedűt.

Lyra látható értetlenséggel követte barátnőjét el a pulttól, ki az utcára, át a négysávos úton – persze nem a zebrán –, egyenesen egy fekete Chryslerhez. Lia kettőt kopogtatott az ablakon, mire a bent ülő férfi magához tért szendergéséből, kinyitotta az ajtót, és kiszállt belőle. Gyűrött, fehér inget viselt, valószínűleg a sok kocsiban való alvástól lett olyan. Álmosan szántotta végig arcát a tenyerével, miközben Ophelia megjegyezte:

– Jobb helyeken a rendőröknek van társuk.

– Jobb helyeken a gyanúsított nem mászkál szabadon – pillantott úgy Lyrára, hogy a vörös hajú nő behúzta a nyakát. Ophelia viszont a kezébe nyomta a kávét.

– Presszókávé cukor és tej nélkül. Gondolom, így issza – karolt bele a barátnőjébe, készen állva a távozásra.

– Legközelebb tegyen bele két szem barnacukrot – kortyolt bele a férfi a kávéba, miközben kék szeme elmerült Ophelia arcában.

– Menjen haza. Szörnyen fest! Ígérem, jó kislány leszek, és nem utazom el a városból. Vagy hívjon valakit maga helyett. Sosem árt egy kis változatosság.

– Megöltek egy nőt, hölgyem – húzta ki magát az amúgy is magas férfi, amitől csak úgy ropogtak a csontjai. – Tudom, hogy köze van hozzá. Érzem, hogy titkol valamit – lépett a megszeppent Lyrához és a határozott Opheliához, hogy fenyegetően villogtassa feléjük hideg tekintetét. – Ki fogom deríteni. Ms. Swanson családja bizonyosságot és megnyugvást érdemel, amit csak úgy érhetünk el, ha megvan a tettes.

– Aki nem én vagyok – állta a férfi pillantását Ophelia. – Csak fecsérli rám az idejét, miközben a valódi gyilkos szabadon jár.

– Pontosan. Szabadon jár, de nem sokáig – itta ki a kávéspohár tartalmát a nyomozó, amit aztán Lia kezébe nyomott, majd visszaszállt az autóba. Ophelia a szemét forgatva indult el barátnőjével a fekete limuzin felé az üres pohárral kezében.

Lyra műterme természetes illataival, füstölőivel otthonos hangulatot árasztott. Valamifajta boszorkánykonyhára emlékeztethetett volna, csakhogy mindenhol kész és félkész képek, vásznak, ecsetek, festékek hevertek. Ezt egy idegen rendetlenségnek gondolná, de valójában Lyra mindig tudta, mit hol keressen.

– Teát? – kérdezte barátnőjét. Ophelia arra gondolt, talán a kávé után nem a legjobb választás, de aztán rábólintott. Tudta, barátnője ügyes gyógyteakészítő, ami nyugtatja az idegeket, és neki pont erre van szüksége. Lyra meg sem várta a választ és már forralta is a teavizet.

A műteremben volt egy teasarok, ahol Lyra a megrendelőket, vendégeket fogadta. Míg a teavíz forrt, meggyújtotta a négy sarokba helyezett, különböző gyógyfüvekből készült kis halmokat. Savanykás, édeskés illatok törtek a levegőbe, ez szintén nyugtató hatással bírt.

– Gondolom, attól féltél, hogy a nyomozónak profi lehallgató-készüléke van, és nem mertél velem nyíltan beszélni – csacsogott a vörös hajú nő, mintha az aznapi reggeliről folyt volna a szó. – De már biztos helyen vagy, ez védett szoba. Szabadon beszélhetünk.

– Meg szeretném köszönni, hogy Leslie-vel kihoztatok – bólintott Ophelia.

– Bár azért nem bántad volna, ha még egy kis időt töltesz a nyomozó úr társaságában, nem? – somolygott magában Lyra. – Kicsit megviselt, de jóképű egy fickó. Magas, izmos, kék szemű, pont a te eseted.

– Ugyan már! – forgatta Lia a szemét, és várta, hogy elkészüljön már az a tea.

– Legjobb barátnők vagyunk, nekem bevallhatod.

– Nincs mit bevallanom – ragaszkodott álláspontjához. – Inkább magyarázd el nekem, hogy lehetséges, hogy láttalak téged álmomban, és aztán azon a helyen kötöttem ki, amiről rajzoltál.

– Nem tudom. Évszázadok óta nem volt valódi erővel bíró boszorkány, Lia – aggodalmaskodott a vörös hajú nő, miközben kitöltötte a teákat. – Nemhogy egy látó és egy valódi boszorkány egy helyen... Nemhiába kaptad a képességed. Az univerzum tervez veled valamit.

– Mit? Még ennél jobban is megszívatni?

– Talán nem ártana elfogadnod apa ajánlatát. A koven szívesen lát téged a birtokon. Tisztelnek az erőd miatt, örömmel megismernének.

– Engem viszont nem érdekelnek. Csak azt akarom tudni, mi közöm van a gyilkossághoz.

– Az erőnk lehet a kapocs – vett elő egy vérrel pettyezett papírlapot Lyra, amit a kis asztalkára, Ophelia elé terített. A nő azonnal felismerte a képet, amit álmában már annyiszor látott. – Transzban voltam, a tudatunk valahogy összekapcsolódott, és te elmentél, hogy...

– Hogy? Ugye nem gondolod, hogy én tettem? – hökkent meg a feltételezésen Ophelia.

– Te gondolod, hogy te tetted – felelte szomorkásan Lyra, miközben töretlen kavargatta teáját. – Én ilyet nem feltételeznék rólad. Sőt! Szerintem azért mentél oda, hogy segíts, csak éppenséggel későn érkeztél.

– Miért? És miért most? Annyi gyilkosság és bűneset történik Gaxburnben, hogy egész nap rohangálhatnék – vonta fel a nő mélybarna szeme fölött szépen ívelt szemöldökét.

– Nem tudom, de talán segíthetnél a jóképű nyomozónak – vont vállat Lyra, miközben a teája fölött somolygott.

– Aki az idegeimre megy. Folyton a sarkamban van – ivott bele a teába Ophelia, de túlságosan forrónak bizonyult, ezért inkább letette az asztalra, hogy tovább kavargassa. – Tudnom kell, mi közöm ehhez az egészhez...

– A nagy erő nagy felelősséggel jár. A mostanában oly annyira szeretett szuperhősfilmekkel is az a probléma, ha nem lennének szuperhősök, nem lennének szupergonoszok sem, és mindenki vígan élne, akiket a hősök megmentenének, a gonoszok pedig elpusztítanának.

– Ugyan már! Démonok nincsenek vagy ezer éve – csóválta a fejét Ophelia, mintha valami ördögtől valót hallana. – Viszont azok a wicca szimbólumok... Tudod, mit? Nem is akarok róluk tudni. Valahogy le fogom koptatni magamról a nyomozót, és megy minden a régi kerékvágásban.

– Te tudod – sóhajtott fel Lyra megadóan. – Bárhogy is határozol, én melletted állok. Éppen ezért... holnap estére ne csinálj programot!

– Nézd, múltkor is érdekes volt az a művészettörténet előadás, amire elcipeltél, de bőven elég...

– Bulizni fogunk – húzta ki magát Lyra kissé sértődötten. – Te, én és Brenda. Csajbuli lesz a Burn bárban – kacsintott rá.

– Akkor Bradley-t most nem hozod, ugye? – kérdezte Lia, még azt fontolgatva, hogy részt vegyen-e az eseményen.

– Ő nem csaj, úgyhogy nem jöhet – mosolygott Lyra magabiztosan. – Ismerlek, néhány tequila, pár jóképű hapsi, és sokkal fényesebben látod az életed.

– Jóképű hapsikról szólva – mosolyodott el Ophelia, és elmesélte neki reggel az edzőteremben történteket. Sokáig teáztak, beszélgettek, és mintha elfelejtették volna, hogy éppen egy gyilkossági ügy közepén vannak, felszabadultan viselkedtek.

Opheliát viszont durván arcon csapta a valóság, amikor kilépett az utcára, és a szemközti oldalon ott látta a cigarettázó Harper nyomozót, a régi típusú Chryslernek dőlve.

Ophelia egy ideig nézegette magát a fürdőszobai tükörben, és arra gondolt, talán túl kihívóra sikerült az öltözéke. De végül is bulizni ment. Egy szűk, kétrészes ruhát vett fel, aminek felső és alsó részét két-két műanyag karika kötötte össze a melle alatt valamennyivel és a hátán. Két oldala így szabadon maradt. Az öltözet fedetlenül hagyta combját és a rajta lévő tetoválásokat, akárcsak a karját. Teljes sminkben, haját feltűzve várta, hogy jöjjön érte a taxi. Éppen fekete blézerét vette magára, amikor megcsörrent a telefonja.

Elmosolyodott, amint meglátta a hívót. A füléhez emelte a készüléket, és beleszólt:

– Szia, Davie, mi kell? – kérdezte kedvesen.

– Szia, cicám – felelte a vonal túlsó végén a hang, kissé affektálva. – Holnap be tudnál ugrani helyettem pszicholingvisztikát tartani a levelezősöknek?

– Azt még nem tartottam.

– De a diákom voltál, édesem. Talán nem figyeltél az órán? Ejnye – nevetett hangosan a férfi.

– Mikor van?

– Nyolckor. Örökre leköteleznél, drágám – hálálkodott jókedvűen. – Tudod, van ez az izé... kirándulás, és nem mondhattam nemet rá.

– Mész Brokiországba, mi? – nevetett Ophelia.

– Jaj, annyira szabadszájú vagy, cicám. Legszívesebben egyszerre csókolnám és ütném azt a mocskos szád – kacagott a vonal túlsó végén lévő. – Tudod, Kevin meghívott és nem mondhattam nemet, ezért kivettem egy napot. De tudod, milyenek a hallgatók, szomjazzák a tudást. Különben is jönnek akkor a kifogásokkal, hogy így nem volt óra, meg úgy nem. Részt vettek, vagy mégsem, én meg nem akarom vizsga előtt a nyavalygásukat hallgatni.

– Jól van, kisegítelek. Még épp jókor hívtál, bulizni megyek.

– Hú, akkor megvan, ki megy ma Brokiországba, Alíz – Ophelia lelki szemeivel látta a férfi szemében felcsillanó pajzán fényeket.

– Csak, ha jól alakul az este, és lesz hozzá kedvem – tette még hozzá.

– Mennem kell, pusza. Holnap nyolckor az egyetemen. Ne késs, mert ezek még képesek hazamenni. Jó szórakozást! Kapj el valakit a tökeinél fogva és ne kíméld.

– Neked meg jó kirándulást – sóhajtott fel Ophelia, és amikor letette, az app már jelezte is, hogy megérkezett a taxi.

Bírta Davie személyiségét. Az egyetemen meg nem mondta volna róla senki, hogy meleg. Teljesen más hangon beszélt, és cselekedett, és elég szigorúan vizsgáztatott. Az egyetemen kívül viszont kibújt belőle természetes énje.

Ophelia beállította az ébresztőjét. A korán kelés gondolata szinte fizikai fájdalmat okozott neki, de aztán lefoglalták őt az éjszakai események.

A Burn bár péntek lévén zsúfolt volt. Ophelia nem igazán rajongott a zenéért, mivel DJ-k és popszámok követték egymást. Viszont ha pasizni akart, a város legjobb helye volt arra, mivel a jóképű férfiak színe-java megfordult ott.

A bár rész elkülönült a táncparkettől és a diszkótól. Ophelia az egyik magas asztalnál állt Lyrával és várták Brendát. Legszívesebben lehajtotta volna az előtte lévő tequilát, de meg kellett várniuk barátnőjüket.

Lyra idegesen pislogott az órájára, ami miatt Ophelia megjegyezte:

– Ugye nem akarsz lelépni? Ezt az estét nekünk ígérted – kiabálta túl a terem zaját.

– Nem, dehogy! Csak mondtam Bradley-nek, hogy éjfélre hazaérek. Ő is a kollégáival szórakozik, de megígérte, hogy addigra ő is otthon lesz.

– És attól félsz, hogy megint megteszi – sóhajtott fel Ophelia gondterhelten.

– Dehogy! – legyintett a levegőben Lyra, könnyedséget tettetve. Dekoltált, zöld, hosszú ruhát viselt, ami igazán illett vörös hajához, fehér bőréhez, zöld szeméhez és drága ékszereihez. – Már megbeszéltük a múltkorit.

– Nézz körül! – sóhajtott fel Ophelia, mire Lyra bátortalanul a tömegre és a jókedvű iddogálókra vetette tekintetét. – Ezerszer jobb pasik vannak itt, mint Bradley, akik talán nem hódolnak be a titkárnőjük csábításának. Neked sem ártana szórakozni.

– De én őt szeretem – vont vállat Lyra könnyed természetességgel. Ophelia csak a szemét forgatta, amikor megjelent Brenda. A nagyhangú, hosszú, szőke hajú nő úgy szelte át a tömeget, mint kés a vajat.

– Komolyan, majd' behugyoztam, csajok – igazgatta a fekete, csinos ruháját, ami kellően rejtette telt idomait és hangsúlyozta keblét. – Mi olyan nehéz ebben: letol, pisil, töröl, felhúz, öblít és kész! Nem, ezek ott traccsolnak a budiban.

– Nyugi, a lényeg, hogy itt vagy – mosolygott Ophelia, amint két puszival üdvözölte barátnőjét. – Neked is rendeltünk tequilát – tolta elé a felespoharat, amin egy citromkarika feküdt.

– És egy jó kis jamaikait nem akartál volna rendelni nekem? – pislogott körbe hatalmas szempilláival, hogy kiszúrja a pultnál álló férfiak közül azokat, akik kreol bőrrel és fekete hajjal rendelkeztek. Brendánál aranyszabály volt: minél sötétebb a bőrszín, annál jobban pezseg a vére.

– És te kinéztél már valakit, cicám? – pislogott Liára, majd az egyik férfire mutatott a bárpultnál. – Ő szép példány, és épp téged bámul.

Ophelia megfordult, és egy valódi álompasi állt előtte. Elegáns, szürke nadrágot, fekete teniszpólót viselt. Megigazította barna, göndör haját, miközben észrevette, hogy Ophelia őt nézi. Elmosolyodott.

– Vadászni jöttél, csibém – vigyorgott Brenda. – Menjél, fektesd meg, aztán meséld el anyucinak, milyen volt. Hadd legyen miről fantáziálnom zuhanyzás közben.

– Ott van neked erre Tom – mosolygott barátnőjére Lia. Brenda volt a tipikus példája annak, hogy hűséget fogadott, de vakságot nem. Előszeretettel stírölte a hapsikat, néha még be is szólt nekik.

– Tom? – csóválta a fejét a szőkeség. – Tom imád engem és a tenyerén hordoz, akárcsak a gyerekeket. De ha be akarok gerjedni, valaki olyanra gondolok, mint az a fickó ott, aki éppen téged figyel – integetett Brenda a srácnak. – Helló, cukipofa.

– Tedd le a kezed! – pillantott rá úgy Ophelia, mintha éppen ölni készülne a szemével.

– Idejön – konstatálta az eseményeket Lyra félszegen, miközben legurította tequiláját. Brenda és Ophelia rég kivégezte sajátját, de ő nem tudta húzóra meginni.

– Ma csajbuli van – szórt villámokat Lia szeme, miközben Brenda a tenyerét dörzsölgette, de nem válaszolt. Hamarosan három újabb tequila landolt az asztalukon.

– A hölgyeknek – szólt a srác, aki az előbb még a pultál állt.

– Köszi – nyögte Lyra, fülig pirulva.

– Te aztán tényleg cukipofa vagy. Kár, hogy én meg házas – vigyorgott Brenda, mint a tejbetök. A srác a tarkóját masszírozta, mintha zavarba jött volna a nyílt flörtöléstől.

– Van kedved táncolni? – pillantott Ophéliára. – Feltéve, ha te nem vagy házas.

– Nem, de nekem jobb ötletem van – fordult vele szembe Lia, kihívó pillantást vetett rá. A srác ettől ledöbbent, majd széles, kaján vigyor húzódott végig arcán. – Lenne kedved hozzá? – érintette meg Lia a teniszpólót, ami alatt megfeszültek áldozata izmai.

– Hozzád vagy hozzám? – kérdezte. Ophelia kézen ragadta, és a jól ismert ösvényre terelte mit sem sejtő prédáját. A férfi úgy ment utána, mint akit megbabonáztak.

A diszkó raktárában tompán dübörgött a zene. Vaksötét volt, de Ophelia nem először fordult meg ott. Amint áldozata felé fordult, a srác ajkait érezte ajkán. Nem szeretett csókolózni, ezért az első vad csókcsata után inkább a férfi nyakára tapasztotta ajkát, megnyalta a fülcimpáját, majd elvált tőle. Szoknyája takarásában levette bugyiját, majd az egyik kényelmesnek tűnő ládára ült.

– Jössz? – kérdezte a férfit.

– Persze, csak még sosem csináltam ilyet – mondta zavartan, de megindult felé.

– Ugye nem nekem kell téged kiokosítani a madarakról és a méhekről?

A srác mosolya a füléig szaladt. Odaállt, és megpróbálta megcsókolni Opheliát, de a nő lehajtotta a fejét, és a férfi övével babrált.

Lia örült, hogy a srác felhagyott a csókolózással, és megértette, mire vágyik. Combjaival közrefogta a derekát, a férfi elmerült a testében. A nő érintése végigjárt erős karján, széles vállán, vékony derekán, és próbálta átadni magát az érzésnek. Nagyon vágyott arra az eufóriára, amiből túl rég részesülhetett. Miközben a férfi mozdulatai egyre gyorsultak, ő becsukta a szemét, és elmerült az eseményekben, mígnem a gyilkosság kínzó képei cikáztak fejében. Lelki szemei előtt felvillant egy kék szempár, éppen abban a pillanatban, amikor a férfi vágyai kiteljesedtek, és egész teste megfeszült, majd elernyedt.

– Bocs, egyszerűen megrészegítettél – vigyorgott a sármos alak kielégülten. – Folytathatnánk nálam. Nem lennék hálátlan – vetette fel, a nadrágját gombolva.

– Bocs, de épp egy csajbuli közepén vagyok – kászálódott le a ládáról Lia, hogy összeszedje alsóneműjét a földről. – Majd hívlak – mondta automatikusan, és csak a raktár kijáratánál jutott el a tudatáig, hogy el se kérte a srác számát.

Amikor visszatért barátnőihez, Brenda azonnal letámadta őt, nem hazudtolta meg magát:

– Na? – sürgette Opheliát. – Milyen volt?

– Nem rossz – vont vállat a nő, majd kért még egy kör tequilát.

– Nem rossz? Mi az, hogy nem rossz? A tökös pite, amit a múltkor Lyra csinált, arra lehet mondani, hogy nem rossz. De most túráztattad meg azt az isteni srácot. És ennyivel lerendeznéd? Részleteket akarok!

– Majd megírom üzenetben – ellenkezett. Nem akart beszélgetni, ezért becsábította barátnőit a táncparkettre, ahol kedvükre lejtettek a tomboló zene ritmusára.

Ophelia hamar lerészegedett, ezért Brenda haza akarta vinni, de ő nem hagyta magát. A nagyhangú szőkeség Lyrával együtt távozott, ugyanis vörös hajú barátnőjüknek haza kellett érnie éjfélre, Brendát meg már hívta Tom. Lia viszont maradni akart. Mintha a torkán ledöntött alkoholmennyiség tompította volna fájdalmát...

Amikor Ophelia elhagyta a szórakozóhelyet, hűvös éjszaka borult Gaxburn City-re. Taxik sorakoztak a bár előtt, de éppen olyan rossz idősávban távozott, amikor mindenki más is, így sorok vártak a sárga autókra. Úgy volt vele, talán érdemes lenne hazasétálnia, addig is tisztul a feje.

Botorkálva indult el a sejtett irányba, amikor egy sötét Chrysler fékezett le mellette.

– Már csak ez kellett! – dohogott félhangosan. A nyomozó szállt ki az autóból, és lazán rágyújtott egy cigarettára.

– Hé, fakabát, van egy szál cigije esetleg nekem is? – kérdezte a nő, összébb vonva magán a kabátkát.

– Nem vagyok jótékonysági intézmény – felelte a férfi hűvösen, s a nő arcába fújta a füstöt.

– Hah, gondolhattam volna, hogy egy rohadék – fordult meg Lia, hogy homályos pillantását az utcára vesse.

– Szálljon be, hazaviszem! – slukkolt mélyet a cigarettából a nyomozó.

– Igazán feladhatná már! – lépett oda Ophelia, hogy kivegye a férfi kezéből a cigarettát, beleszívjon, majd az ajkai közé helyezze vissza. Jólesett neki az a slukk, aztán rájött, hogy a férfi kellemes, fűszeres illata idézte benne az üdítő érzést. Mintha valamifajta keleti fűszer és szantálfa illata keveredett volna a levegőben körülötte. Nem a szúrós, inkább az elbűvölőfajtából…

– Én sosem adom fel – jelentette ki a nyomozó, és kinyitotta a nőnek az első ajtót. Ophelia elmosolyodott, sután megtámaszkodott a háttámlán, hogy bemásszon, amikor felzúgott a közelben néhány motor.

– Vigyázzon! – hallotta meg a férfi aggodalmas hangját. Megérezte a nyomozó kezét a csípőjén, mintha ki akarta volna őt rántani a Chryslerből, de aztán félúton meggondolta magát, és a következő két pillanatban Ophelia háta az üléseknek feszült. A kézifék a gerincének nyomódott, miközben a magas alak föléje tornyosult.

Hirtelen azt hitte, a nyomozó letámadta őt. Már készült megvédeni magát és megtépázott becsületét, amikor meghallotta a hangos ütéseket. A Chrysler ablaka betört, megannyi üvegszilánk szállt Ophelia arcába és hajába, a tető is behorpadt. Ekkor jött rá, hogy a nyomozó a testével védte őt, amint túl késő volt, hogy kirángassa a kocsiból. Két motor vette közre a Chryslert és okozott benne károkat.

Ophelia egy hosszú pillanatig elmélyedt a kék pillantásban, a dühös arckifejezésben. A nyomozó teste a testének feszült, és rögtön tudta, hogy vele nem maradna hoppon, mint nem is olyan rég a szórakozóhely raktárjában. Alighogy sikerült elhessegetni a gondolatot, már az utcán állt, a nyomozó ugyanis kihúzta őt a kocsiból.

Ophelia is a motorosok után nézett, akik még kezükben lengették a baseballütőt, amivel az előbb betörték az ablakot, megrongálták a kocsitetőt.

– A büdös kurva életbe! – dühöngött a férfi, amint becsapta meggyötört autója ajtaját.

– Kik voltak ezek? – kérdezte a nő.

– Csak néhány nehézfiú, akik haragszanak azért, mert rács mögé küldtem a főnöküket – zsörtölődött. Miután rájöhetett, hogy az autóért már nem tud mit tenni, Ophelia felé fordult.

– Jól van?

– Jól. De mint látja, maga jelent veszélyt rám és nem én másokra.

– Nagyon vicces. Na, üljön be!

– Ide? – kerekedett el Lia szeme, amint végignézett az összetört üvegű, behorpadt tetejű kocsin. Harper nyomozó a szemét forgatva nyitotta ki újra az ajtókat. Alkarját használva lesöpörte az üléseket borító szilánkokat, és ismét a nő felé fordult:

– Tessék. A hintója előállt.

Ophelia dühöngve ült be az autóba, a nyomozó melléje telepedett.

– Nem is értem, miért nem a kerekeket szaggatták ki! Ha már annyira zavarta őket ez az autó – zsörtölődött a nő, miközben a nyomozó elindult, hogy beváltsa ígéretét és hazavigye őt.

– Figyelmeztetésnek szánták, de én nem ijedek meg tőle – vont vállat a férfi.

– Pedig lehet, jobb lenne. Most az ablakot törték be, utána kiszaggatják a kerekeket, azután meg lehet, magát.

– Csak nem aggódik? – jelent meg a nyomozó arcán pimasz mosolya. Ophelia nem is tudta, hogy a rendőr ilyenre is képes: mosolyogni.

– Ugyan! Akkor legalább megszabadulnék a zavaró árnyékomtól.

– Ennyire idegesítem? – kérdezte a rendőr, de a nő nem válaszolt, csak szúrós szemmel nézett rá. – Akkor jó. Különben sem ártott volna időben hazaérnie, holnap órája lesz.

– Ezt meg honnan tudja? – pillantott rá Ophelia ellenségesen. – Lehallgatja a hívásaimat?

– Van végzésem – mutatott a kesztyűtartóra a nyomozó. A nő sietve kinyitotta, és elolvasta a bírói végzést, ami felhatalmazza a nyomozót, hogy vájkáljon a magánéletében.

– Menjen a francba!

– Látja, nekem is vannak kapcsolataim, de én csak arra használom őket, hogy a munkámat végezzem – dőlt hátra lazán.

Ophelia a fejét fogta, mert eszébe jutottak azok az üzenetek, amiket Brendának küldött, miután barátnői leléptek. Brenda addig nem hagyta őt békén, amíg nem mondott pár szót a raktáros srác teljesítményéről.

– Rosszul van? Ugye nem fogja elhányni magát? Bár ennek a kocsinak már édes mindegy – kérdezte a rendőr, mire Ophelia megrázta a fejét.

– Nem, hacsak nem magától hányok be. Nincs joga vájkálni a magánéletemben.

– Ez az irat bizonyítja, hogy de, igenis van – parkolt le a férfi Ophelia háza előtt. – Csak nem a raktárban történtek miatt szégyenkezik? – vigyorodott el, mintha élvezné, hogy bosszanthatja a nőt.

– Tudja mit? Kapja be – szállt ki az autóból Lia, majd összetépte a végzést és a férfi arcába szórta maradványait.

– Remélem, tudja, hogy ez digitálisan is a birtokomban van – kezdte unottan, és mintha élvezné Lia kiakadását, úgy bámult rá fagyos tekintettel.

– Kopjon le! – vágta a fejéhez a szavakat Ophelia. Majd elindult, hogy aludjon pár órát, aztán bemenjen az egyetemre dolgozni, amihez semmi kedve nem volt.

3. fejezet

Titkok

A kampuszon szűk kis utcácskák, európai jellegű, régies épületek követték egymást. Az intézmény, mely egy apróbb városrészt tett ki, a Gaxburn Állami Egyetem nevet viselte, de mindenki csak GSU-nak rövidítette. A várostervezés úgy gondolta, jól jönne egy Harvard-jellegű egyetem a metropolisz szélén, ami vonzza a helyi és külföldi hallgatókat. A szép, míves épületek külön kis ékszerdobozszerű városkát alkottak.

Ophelia késésben volt, bakancsa hangosan csattogott a kövezeten. Második kávéjával kezében masírozott be az egyetemvárosba. Az egyik cirádás, fehér épület előtt elnyomta cigarettáját, aztán egy kiselőadóban találta magát, ahol jelenése volt.

Áldásos félhomály fogadta őt a teremben, mivel arra készültek, hogy vetíteni fog. Ledobta táskáját a tanári asztalra, miközben megigazította magán könyékig felhajtott, fekete, kissé átlátszó ingét, fekete bőrszoknyáját. Acélbetétes bakancsa a térde alatt végződött, aznap úgy öltözött, amilyen a kedve is volt: fekete.

– Az a tanári asztal – szólalt meg az egyik hallgató az első padban. Ophelia lemerevedett a mozdulatsor közepén, melynek az volt a célja, hogy előszedje pendriveját a táskájából. A húszas éveiben járó srácra pillantott. Meghűlt benne a vér, amikor felismerte azt a férfit, akivel előző este a raktárban volt kalandja.

– Dr. Ophelia Goodwin vagyok – mondta, amint felegyenesedett és a tanári asztal másik oldalához lépett. Nekidöntötte fenekét, hogy szembe kerüljön a hallgatókkal, akik levelezős diákokként nem voltak harmincnál többen. Muszáj volt kizárnia a srácot, hogy megőrizze méltóságát. – Ma én tartom a Bevezetés a nyelvtudományba kurzust. Mr. Brown felkért, mivel fontos ügyben kellett elutaznia.

– Mi a szakterülete? – kérdezte a srác az első sorban, aki jó alaposan végigmérte Opheliát, miközben a többiek unottan hajoltak laptopjuk fölé.

– Számítógépes nyelvész vagyok. Fonológusokkal, neurológusokkal és neurolingvistákkal dolgozom együtt. Azokat az adatokat elemzem, amik tőlük érkeznek. Megpróbáljuk korai fázisban kiszűrni a neurodegeneratív betegségeket.

– Tehát ha beszélgetnék magával egy kávé mellett, akkor meg tudná mondani, hogy Alzheimeres leszek-e? – vigyorodott el a srác pimaszul.

– Csak ha felvenném a beszélgetésünket, és ha már a betegség korai szakaszában járna. Jóslásokba nem bocsátkozunk.

– Király! – lelkesült fel a hallgató, miközben előredőlt. – Ha kísérletezni akar, állok szolgálatára.

– Feltétlen szólok Mr. Brownnak, hogy ilyen lelkes diákja van – mosolyodott el Ophelia győzedelmesen, amiért ilyen könnyedén lepattintotta magáról a srácot… másodjára. – A kísérletvezetők mindenképpen értékelni fogják, ha jelentkezik kontrollnak.