AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Életem regénye

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Életem regénye

Tartalom

Móricz Zsigmond

Életem regénye

CSÉCSE

BOLDOG SZIGET

CSÉCSE

A KÉT PÓLUS

LÉGVÁLTOZÁS

A VÁLLALKOZÓK

AZ ÚJ SEPRŐ

SZÉLCSÖND

A KERESZTELŐ

"EJJ-SZI"

AZ ÁRVÍZ

PISTA

KIS KATONA VAGYOK ÉN

A TÜZESGÉP

ÜZLETI SORS

APOKALIPSZIS

APOSTOLOK OSZLÁSA

ISTVÁNDI

FÖLDRENGÉS UTÁN

ISTVÁNDI

KOVÁCS: KALAPÁCS

KASZTOK KÜSZÖBÉN

NIL DE ME

PISTA ÚJRA

ÉDESAPÁM

PISTA MINDIG PISTA

HONFIBÚ

PTHRÜGY

A FELEDHETETLEN SZENVEDÉSEK

PTHRÜGY

OTTHON

GYÖKEREK

A HÁZ

ÉHSÉG

ROKONOK

TÜGYI EBÉD

ÚJJÁSZÜLETETT A FALU

ÜNNEP ESTE

KÖZÉPOSZTÁLY

A BILKEI KULCSOK

A MÚLT, A DICSŐ MÚLT!

LEBICSKÁZVA

A CSALÁDI FÉSZEK: A BOLDOG FÉSZEK

CSÉCSE

BOLDOG SZIGET

CSÉCSE

Csécsén egy utca folyik végig, mint Buda és Pest között egy Duna. Az út két partján húsz-harminc házhely, úgy összepréselve, hogy szoronganak, mint a lovak a ménesben. Ott a nagy puszta, a végtelen mező, s a lovak összebújnak, félve és egymást melengetve, mint a jobbágyok, hogy lélegzeni sincs módjuk egymás nélkül.

Az utcával párhuzamosan rohan a Tisza, füzes bokrok alatt, éppen a csécsi parton egyre nagyobb szakadékokat vájva a szántóföldbe, s már viszi, viszi a temetőt, s kiássa a régi halottakat, s a koporsóval együtt sepri őket a korai feltámadásra. A házhelyek is olyanok, mint egy jól rendezett ravatal. Elöl van a fejealja, az út felől a lakóház, evvel egy fedél alatt a lóistálló és marhaól. De szemben van a nyári konyha s az apróbb állatok hajléka, sertés, baromfi. Az udvart hátul kettévágja a csűr, melyen szekérrel át lehet hajtani, s hátul a konyha- és gyümölcskert. Így van az egész országban, az egész parasztvilág mindenestül ilyen gondosan be van rendezve, hogy a legkisebb helyen elférjen: igen soká kell neki, ivadékról ivadékra ugyanazon a szűk fészken költeni: különös, hogy semmi sem mutat arra, hogy itt vidám embertermelésre kell berendezkedni. Mintha evvel a mai nemzedékkel le volna zárva az élet, nincs tovább hely újak számára.

Bizonyára ez az oka, hogy a történelem legrégibb emlékei, amiket véletlen leltem, Csécsét ugyanolyan kicsinek tüntetik fel, mint ma. Hogy kell azt érteni, hogy a XVI. századi adóösszeírásban Csécse másfél adózó telekből áll, a szomszéd Milota négyből és a másik szomszéd, Kóród hat és félből? Mikor ma, az 1930-as statisztikai népszámlálásban Csécse lakossága 371 lélek, Milotáé 1030 s Tiszakóródé 1195. Milyen titokzatos erők működnek a parasztéletben, hogy harminc nemzedéken át annyira egy arányban, stílusban és törvénnyel élnek? Nyilvánvaló, hogy a legősibb idők óta, mióta csak kialakult a faluélet, tökéletesen szabályozva van a szaporodás is. Ezekben a csécsi kis házakban nincsen ám és sohase élt korlátlan számú gyermek, ahogy sohasem volt korlátlan habzsolás ételben-italban; itt nem születnek messze szárnyaló álmok; innen nem távozott el, ezekből a párhuzamos szűk telkekből, egy família sem szerencsét próbálni. Ugyanazok a nevek járnak iskolába s vannak beírva a telekkönyvbe ma, akik harminc éve és hatvan éve, minden nemzedék ezeket a neveket újítja.

Valami titokzatos, soha ki nem mondott, fel nem fedezett ősi rend szigorúan megszabja, hogy ezek a családok egymás mellett, az élet legfinomabb részleteiig teljesen egyenlő módon élnek. Ki van zárva, hogy bármelyik is különb lehessen a másiknál. Lehet, hogy egyiknek-másiknak, sőt valamennyinek különböző nagyságú tulajdona van a határban. Azon a hatszáztízholdas határon, ahol ma már uradalomnak nyoma sincs, de ahol mégis van birtokkategória, igenis különböző módon osztoznak, de bent a faluban az életmódjuk nemigen tér el egymástól, s amennyiben eltér, az is oly grammra van megszabva, hogy ettől megint nem lehet tovább elhajolni.

Csak két telek van Csécsén, amely egészen külön s a többitől elkülönült állapotban van.

Ahogy az országút végigfolyik a községen, a falu két végén, mielőtt tovább menne, kanyarodót tesz, itt jobbról fut be, ott balról megy tovább. Mindkét helyen adódik egy-egy kis telek, mely így háromszög formában szembe kerül a főútra, s ha a fatornyos templom ott nem állana a kis falu közepén, szemezhetnének is egymással. Mind a két telket egy-egy sikátor még külön önállóvá határolja, s a kis családi ház, mely a többi parasztháztól nemigen különbözik, így valósággal zárókőszerűen ékelődik. Vagy boldog szigetül.

Ez a két ház már kisdiák koromban feltűnt nekem különös fekvésével, s a debreceni kollégiumban megindított diákfantáziával és szépen fejlődő egocentrikus világrend-építéssel, kivételes szerepet szántam nekik. A két ház ugyanis a szüleim háza. Az egyik az apám, a Móricz Bálint öröksége volt, a másik az édesanyámé, a Pallaghy Erzsébeté.

Két pólus, mondtam már nagyon régen, s ebből a poláris helyzetből következtettem ki az egész házasságot szüleim között.

A két pólus között szikra pattant, s lettem én.

Csupa szimbólum. Anyám háza a keleti: ez a fészek, az eredet, az ex oriente lux. Apámé a nyugati, a jövő, a kultúra iránya... S mennyire meghatott, hogy mikor később visszakerültem a faluba, ahonnan hatéves még nem voltam, mikor elvittek, mint nagyobbacska diák meglelkesülten vettem tudomásul, hogy az apám elhagyott házából lett a község iskolája s az édesanyámékéból a községháza. Őseim két hajléka a község szolgálatában.

Két pólus volt ez a két ház, lakóinak eredete és természeti alkata szerint is.

A Móriczok a mélységből emelkedtek fel odáig, hogy a napnyugati portán a falu irányadó szintjéig feljuthattak. A Pallaghyak a magasból ereszkedtek egyre jobban le, míg végre odáig süllyedtek, hogy nívójuk már beleolvadni látszott a keleti telken, a falu szürkeségébe. S akkor jött a két pólus közötti érintkezés, mely az apám energiáját arra használta, hogy felrobbantsa a Pallagi-csoportot s a szélrózsa minden irányába dobja szét őket, hogy aztán az a fertőzés, amit viszont ő kapott a Pallagi-pólustól, az ő falubeli életét is megszüntesse, s explodált a Móricz-sors is, hogy kirepüljön a család a világba. Hogy a kis falu tovább élhesse zavartalan, mozdíthatatlan örökös parasztéletét.

A Móricz-elődökről csak annyit tudok, amit hosszú idő alatt elejtett szavakból gyűjtöttem. Apám soha egy szót sem volt hajlandó szólani családi emlékeiről, mintha valami olyan lett volna, ami nem hoz dicsőséget rá. Különben maga se sokat tudhatott róla, mert hiszen hároméves korában maradt árván, anyja rögtön férjhez ment s az új apa, a "Papó" goromba, lusta s fertelmes szájú ember lévén, a világ legnagyobb káromkodója, nem mondhatott sok lelkesítőt mostoha fiának az őseire.

Édesapám testvérnénje, Borca néném - a Boldog Ember anyja - tudomása szerint apámnak a nagyapja, Móricz Ferenc jött Kömörőből házasodni Csécsére. Elvette Pap Máriát, Pap Están lányát, s a házuk az volt, ahol apám született s nőtt, a mai iskola telkén. Ez a Móricz Ferenc, vagy inkább Mórutz, vagy Móruzs Lukács Ferenc a jánki gróf dézsmása volt. (1807 óta hol Mórutznak, hol Móritznak, hol Móricznak írják a családnevet a kömörei és csécsi mátrikulák. Kiejtésben Móruzsnak is mondták.) Csécse a gróf Barkóczyak birtoka volt, s mivel a kastélyhoz, Jánkhoz nagyon messze volt, robotra nem járt, hanem dézsmával szolgált. "Még akkor lelkem, mikor a Kossuth-világ még nem volt, nem robotra jártak, hanem a jánki gróf minden esztendőben kétszer elküldte a hajdúját, az összeszedett mindent, csirkét, tojást, zsákot, abroszt, kendőt, olyan vót az a telek, már mikor jött, tavasszal, az asszonyok elkészültek hozzá."

Ennek a Ferenc dédapámnak a fia, Mihály, a nagyapám, még a jobbágyidőkben, 1843-ban házasodott. Március elsején. Ez meg Kóródra ment feleségért s elvette Farkas Zsuzsannát, akinek Lengyel Pál volt a "nemzőapja", ahogy Borca néném kidadogta: "úgy vót az, tudod lelkem, az élet sok mindenfélét hozott, a nagyanyámnak szeretője volt Lengyel Pál hajósmester". Így a "jöttment" dézsmás fia meg a "jártasköttes" hajósmester lánya valami frissebb és pezsgőbb vért hoztak, mintha a falu megülepedett, megáporodott vére keveredett volna.

Ez magyarázza, hogy lehet az, hogy édesapám, aki három évvel árván maradt, annyira független és eredeti emberré tudott fejlődni, hogy huszonhat éves korában szemet vetett, ötholdas kis parasztlegény létére "az özvegy papné" lányára.

A másik pólus ugyanis, a falu szemközti végén levő sziget, az özvegy papnéé volt.

Özvegy Pallagi Józsefné, a nagyanyám. A csécsi pap lánya. Annak a Nagyváradi Nyilass Józsefnek a lánya, aki éppen akkor halt meg, mikor a lánya özvegyen maradt. Egy év két férfit vitt el: a beregújfalusi papot, a nagyapámat, s a rákövetkező tavasz a nagyanyám apját, a csécsi papot. Így lett özvegy papné, fiatalon, harminckét éves korában a nagyanyám; öt árva gyerek maradt rá és hatvan hold Beregújfaluban. Hazavágyott a szülőfalujába, ahol egyetlen testvére, Nyilas István, a papfiból lett gazda élt, gazdagon nősülve, s a bátyja szerezte meg neki ezt a különös telket és házat, mely oly árva magánosságban, vagy úri zárkózottságban állott mint szemben, a falu túlsó végén a Móricz-porta.

A Móricz-portán a jobbágyság nehéz szaga öröködött meg, bár hiszen már vége volt a jobbágyságnak, apám 1851-ben már "szabadnak" született, de nem ez az új, törvényes szabadság hatott rá, hanem az árvaság falusi különös szabadalma. Az árvagyereknek ugyanis minden szabad. Az árvafiút senki sem bünteti, mindenki sajnálja s ha olyan tűz van a vérében, mint a kis Mórucz Bálintban, övé az egész falu minden pora és zuga. Még a pap is, az öreg süket pap, Nyilas tiszteletes, ha a kis unokája - híres szép Kati lányának, akit puskával kényszerített az urához -, nagy, fekete szemű Erzsije hozzá hazajött s térdén ringatta, azt dúdolta a fülébe: "Odakint van Mó-rucz-bá-lint... ha rossz le-szel, hozzá adlak fe-le-sé-gül ..."

Ez az Erzsi most már a poláris-érintés idején, itt volt nevelésének befejezte után a csécsi kis házban, s még mindig óriási nagy, összenéző fekete szemei voltak, kicsi volt és csinos, roppant hajával s fürge a máris, apai örökségként, picit hajlott hátával. De a szeme messze nézett, a múltba nézett, nagyanyja a Bánffy-lány, a Bánkuthy-lány tündérmeséjébe ragyogott és álmodni sem álmodta volna, hogy Nyilas nagyapám szava még be is válhat. Élt, mint egy elátkozott királykisasszony, mint Csipkerózsika, a töviskerítés mögött. De nem aludt, mert dolgoznia kellett; serény anyja és kemény nagybátyja keze alatt az özvegy papné gyerekei folyton a mezőn voltak, s napról napra jobban érezték, hogy lecsúsznak menthetetlenül a parasztéletbe.

A KÉT PÓLUS

Dédapám, Nagyváradi Nyilass József, a csécsi pap, akinek minden baja abból származott, hogy feleségének anyja, nagyanyja bárókisasszony volt - két gyereket felejtett itt a kis faluban. Mint a vízbe hullott kő, egyre mélyebbre süllyedt, úgy látszott, valami fizikai törvény parancsolja, hogy az ő ivadékai így hanyatlanak egyre alább. Ő maga bizonyos emelkedő ívet írt le, mert ha Csécse mégolyan kicsi falu is, az ő pap apja még ennél is kisebb helyen fungált. Rakacaszend a Bükkben lévitaság volt. Tehetséges fiatalembernek kellett lennie, hogy káplánságból azonnal a megye legnagyobb falusi papságába, a porcsalmaiba választották be. Szép, szokatlanul magas, legalább öles magas férfi volt, sportember, s a környék egyik legtekintélyesebb, ezerholdas földbirtokos családjában egy árvalányra vetette szemét, akit harcok után feleségül vett, s aki miatt kellett elmennie nemsokára, Csécsére.

Ennek a feleségnek, Kisdobronyi Isaák Erzsébetnek két gyermeke maradt itt. Az idősebbik Katalin, a kisebb István.

S ekkor, a szülők halála után, István paraszt, ha a falu legnagyobb gazdája is, és Katalin egy árva özvegy papné, akinek a lányát egy ötholdas kis legény választotta ki párul.

Így szegeződött szembe a két pólus.

Így kell érteni, hogy a Móriczok az ismeretlen magyar néptenger mélyéből emelkedtek felfelé, míg a papné ivadékai az ismeretlen magyar feudális magasságokból hullottak egyre lejjebb, mint a meteortörmelék. E pillanatban a falu volt az olvasztó kemence. Az alföldi kis magyar falu, mely a jobbágyság törvényes sorsából kiszabadulva, ma a jelentkező új korszellemben úgy halad még, mint a bolygó, megszabott pályáján, de éppen ez a két egymástól oly rendkívüli távolságból szembe került különös, parányi és elcsillanó kis lény azt a roppant és megrendítő magyar sorsot képviselte, amely a jövő generációkban az egész magyarság sorsát mutatja.

Ott a kis legény, aki termetre a legkisebb a faluban s indulatra és ambícióra a legnagyobb. Ott a kislány, aki oly tehetetlen, mint egy pihés galamb és semmit se akar, semmire sem vár. S míg az árvalegény úgy él, nő és cselekszik, mintha ő volna a fajtájának egyetlen képviselője, mitsem tudva múltakról, elődökről, ősökről, addig a kislánynak a báró Bánhidy, báró Bánffy anyáiról szól minden emlék, és várton várja a maga királyfiát.

Aki megérkezik a falu túlsó végéről a parasztlegény képében. S ez nem is oly egyszerű dolog, ahogy ma már az ember, a tények után elfogadja.

Közben van ugyanis a nagy szűrő, az olvasztó, a nivelláló falu.

A falu élete döbbenetesen megszabott síneken halad. Az egyenlő telkek, az egyenlő munka, az egyenlő életmód teljesen és végzetesen s megváltoztathatatlanul egyenlővé teszi az életeket.

A falusi ember köteles azzá válni, amivé a falu lelke őt eredetileg elrendeli. Akinek öt holdja van, az ötholdas marad örökre, s viszonya az ötvenholdassal életük egész folyamán nem változik. Tegeződnek, de István bátyám, Áron bátyám, s mindenik pontosan tudja: hol az ő helye s hogy mit kell neki enni. Az utolsó lépésig meg van neki szabva, sokkal jobban, mint a spanyol etikettben, hogy mi a sorrend a falu emberei között, s egészen pontosan, grammra le van mérve a közerkölcs által, hogy kinek mit, mennyit s milyet szabad, sőt kell, fogyasztania. Mikor a gazdalegény fagyos szalonnát vág a padláson, a zsellérfiú főtt kukoricát eszik marékból. A falu életének energiakészlete elsősorban arra fordítódik, hogy a bolygók egymás között a távolságot pontosan betartsák. S úgy van eleve elrendelve, hogy senki soha többre ne vihesse s lehetőleg senki le ne szállítsa azt a pályaívet, amit örökölt elődeitől. Többre senki se vihesse, mint ahol apja hagyta, s mindenki megtartsa az apai pályát. A napszámos bére nem az elvégzett munka, nem az elért haszon szerint van megszabva, hanem aszerint, hogy csak éppen nívón, tehát életben maradjon a munkás is meg a munkaadó is.

A falu kis méretei között a minimumok versenye folyik. Ha a nagygazdának bizonyos mértékben többje van, mint a kis napi földtúrónak, akkor ő köteles úgy élni, hogy ezt a többletet az utolsó morzsáig felélje. A többletből félretenni semmit sem szabad. Nem is lehet, mert a többlet arra való, hogy azok, akik a munkatöbbletben részesülnek, a kereseti többletből is részesüljenek. A legnagyobb gazdának sem marad tehát több, csak éppen annyi, hogy a mindennapi fehér kenyér, a jó sonka és kolbász, a csőröge tészta meglegyen. Tejfölös paprikás csirke és töltött káposzta. De csak éppen annyi, amit el tud fogyasztani. S ezt köteles is elfogyasztani. Ha pedig a palláson az idegen tömérdek sonkát, szalonnát, ódalast és füstölt kolbászt lát, arról tudni kell, hogy az az aratóké, a kapásoké és a kendertörőké. Ő csak mint letétet kezeli ezt a pluszt. Igazán nem jut a legnagyobb gazdának se más, csak egy aránylag vékony életszintjavulás azon a síkon, hogy ő mint a saját földje megmunkálásának intézője, gondozója, munkavezetője él. Arról azonban szó sem lehet, hogy valaki vagyont gyűjtsön, új földeket vásároljon vagy bankbetétekkel dolgozzon. Nyilas Gusztáv bátyámnak ma sem lehet többje, mint amennyit telekkönyvileg ki lehet mutatni, hogy egy-egy házasodás alkalmával ezt s ezeket a darab földeket kapta a feleségével. Ő vagy az apja.

Előfordul egy-egy vásárlás is. Emlékszem, hogy valami harminc évvel ezelőtt a falu gazdái egyetemlegesen megvettek vagy száz hold legelőt a szomszéd falu határában. Ezt a területet a megfelelő gazdák vagyoni arányuk szerint osztották el maguk közt s akkor engedélyt kaptak a falu közszellemétől, hogy míg a vételár ki nincs fizetve, addig szabad spórolni és a törlesztés miatt mindenképpen takarékoskodni. S ezt annyira komolyan vették, hogy napról napra meg kellett beszélni, hogy ki mennyire s mibe tud valamit megtakarítani. Mert a faluban a magánélet is közélet, tehát ennek is a legtökéletesebb nyilvánosság szellemében kell folynia. Itt csak egyenlők versenye lehetséges. Ezért senki sem adhat egy fillérrel vagy egy fillér értékkel sem nagyobb napszámot, hacsak az összes falurendet fel nem akarja fordítani, s senki sem dolgozhatik többet vagy kevesebbet. A kapzsiak, a mohók, a túlzott dolgozók éppen úgy megbontják a nyugalmat, mint a megvetendő lomhák, pazarlók és váltócsinálók.

Most e sorok jegyzése közben Pécsett jártam. A vasúti kocsi megtelt vásárramenőkkel. A feketébe öltözött asszonyok vitték a kosaraikat, fejen-háton, kézikosárban a csirkét, tojást, gyümölcsöt. Ötven év óta nem változott a falu képe. A mai vénasszonyok az én volt kisiskolás kislány kortársaim, akik mára felvették az akkori öregasszonyok ruháját, erkölcseit és babonáit. Ötven év alatt avatatlanok számára semmi sem javult.

Amíg a falu szerkezete áll, addig változás nem is jöhet. De viszont a változatlanság valami megbízható alapot is ad a faj s a nemzet számára, amit mindig pontosan lehetne számítani, ha volna, aki ezt számon tudja tartani.

Az apám mint fiatal legény, egyáltalán semmi hajlandóságot nem mutatott arra, hogy ebbe a faluközösségbe beleilleszkedjék s ennek a faluparancsnak alávesse magát.

A faluközösségnek s a falu szabályának törvénye, hogy senki sem lehet se különb, se gyengébb, mint amilyennek kell lenni annak a névnek, amit visel. Egy ötholdas parasztfiú egyáltalán nem lehet bátrabb, erősebb és virtusosabb, mint az ötvenholdasnak a fia. Ha természettől az, akkor a hibát korrigálnia kell azzal, hogy eltitkolja, mint valami betegséget vagy testi hibát. Amit Mórucz Bálint csinált, az fellázította az egész falut. Öregeket és fiatalokat. A legkisebb az egész faluban, s a legnagyobb legény. Oly alacsony növésű volt, hogy nem ütötte meg a katonamértéket, nem vették be katonának, ami szégyen, ha öröm is. De hogy egy ilyen pöttöm legény a leghangosabban énekeljen a templomban csak azért, mert tud és mer énekelni? az tilos. Hogy éjjel legeltesse a határt, s mire a csősz kitörüli a szeméből az álmot, akkorára dagadt hasú lovakkal vagy ökrökkel hajtson haza, az felháborító. Hogy vitában, ujjhúzásban, veszekedésben mindig ő legyen az első és a legnagyobb szájú, az az egész falu megrovását maga után vonta. A falu igaz fiának tisztességtudónak, mérsékeltnek, öregeket tisztelőnek, nagyokat süvegelőnek kell lennie. Persze, ezt az árvagyereket senki se nevelte. Már Farkas Zsuzsannáról mindenki tudta, hogy Lengyel Zsuzsannának kellene hívni, de a Papó, obsitos katonához illő fertelmes szájával a legrosszabb nevelőatya volt, az semmi munkára, rendre, fegyelemre nem nevelte a mostohafiát, csak az egy káromkodásra.

S ez a kis legény nem fért a bőrébe. Ki hallott olyat, hogy egy falusi legénykének a nevét még az ötödik faluban is ismerjék? Csóválják ám a falusi nagygazdák a fejüket, ha a vásáron is tudják, mi az a Mórucz Bálint. Mikor én tizenöt évvel később mendikás voltam Csekében, majdnem minden parasztházban megkérdezték, hogy nem a Móruzs Bálint fia vagyok-é, Csécséről?

Viszont ugyanekkor nem volt egyetlen úriház sem, ahol ne tudták volna, hogy ki volt a szép Nyilas Katalin? S mindenütt külön becéztek, ha megtudták, hogy annak az unokája vagyok.

Nyilas Katalin, a nagyanyám, szintén valami kitűnő és feltűnő képességgel bírt: magára tudta vonni a figyelmet. Alig lehet megérteni, mivel vált ilyen népszerűvé, mert hiszen tizennyolc éves volt, mikor az apja, a híres zordon Nyilas pap férjhez adta valakihez, akit ő nem akart. Tizennyolc éves koráig alig van alkalma egy lánynak arra, hogy szép legyen. Nagyon szépnek kellett lennie, ha híre lett. Volt benne valami akarat, valami bátorság, ami ilyen fiatal lányban ritkán van. Apja lánya volt. S mikor az apja azt mondta neki, hogy: "Jányom, feleségül mégy a csetfalvai paphoz, Pallagi Józsihoz" - akkor azt vágta rá: "Nem megyek én ahhoz a kis görbe paphoz." "Akkor puskával lőlek keresztül." "Nem szeretem, nem kell nekem, se testemnek, se lelkemnek." "Majd megszereted, ha a felesége leszel."

Volt a nagyanyámnak választottja, uradalmi tiszt. Nem is ment könnyen az esküvő, de akárhogy ment, megtörtént s attól kezdve az élete egy hatalmas és szívós harc volt gyerekekért és vagyonért. Tíz év alatt öt gyereket szült és hatvan holdat szerzett. Igen jó férje volt neki ez a berettyóújfalusi vagy berektőújfalusi Pallagi Józsi, aki parasztnemes fiú volt, de nem kapott otthonról semmi örökséget, lemondott a két testvére javára, illetve otthagyta nekik, s ő megelégedett avval, hogy kitaníttatták a pthrügyi szülők. Ez volt az a pap, akit többször megírtam, hogy úgy gazdálkodott, hogy bement hozzá a felesége a bibliotékájába, hogy: "Te Józsi, szóljál már ennek a kocsisnak, a lovak mind térdig járnak a szénában!..." Nagyatyám felállott, le se tette a kalamust, kiállt a tornácra, s elkiáltotta magát: "Hé, kocsis. Mit hallok? micsoda dolog az, hogy a lovak térdig járnak a szénában? Többet ilyen meg ne történjen!" S mégis olyan jól gyarapodott a keze alatt minden, hogy tizenkét év alatt hatvan holdat tudott vásárolni, s megvette a Telendy doktor nagy kőházát. Persze mindenki azt mondta, a felesége csinálja, könnyű akinek Nyilas Kati a felesége... Ellenben mikor meghalt, akkor Nyilas Kati hiába volt Nyilas Kati, férfi nélkül semmire se tudott menni. Ahogy az már törvény, az özvegy papnét az egész falu martaléknak tekintette, a disznait, méheit ellopták, a lovait éjjel elkötötték s reggelig szántottak rajta, a termését lekalászolták. El kellett mennie, ahol férfi van a védelmére. Így ment haza Csécsére.

István öccse a hatvan holdját eladta, de csak tizenötöt tudott venni rajta. Ez egy életen át nagy keserűség volt édesanyámnak s nagy bánat nagyanyámnak, de azért egy percre sem rendült meg a Pista bátyánk iránti kegyelet és szeretet. Még az sem csökkentette, hogy a fiúkat nem taníttatta, hanem mezei munkára használta őket. Reggel pitymallatkor csak kiállott a kapuba s elkiáltotta magát: Hééé!... Erre a Pallagi-fiúk már ész nélkül szaladtak kapával, gereblyével a vállukon s állottak a munkába.

Elég bánat volt ez Nyilas Katinak. Látta, hogy árva özvegy papné lesz belőle holtig, s gyerekeiből fehérgubás paraszt, hacsak valami nem történik.

A lánya akkor jött haza a nevelőből, ötezerholdas anyai nagybátyjától, Szegedy Pista bácsitól Petneházáról, s nem gondolta, mi lesz, ha hazajön, Csécsére?

Az lett, hogy egy szép napon azt mondta neki az anyja:

- Feleségül adlak Móricz Bálinthoz.

Szegény Pallagi Erzsi, aki oly igénytelen volt, annyira szerény és szépség nélkül, halálosan megrémült.

Hiába sírt szegény édesanyám, itt nem lehetett semmit se csinálni. Móricz Bálintnak ez volt életének első nagy "seft"-je, hogy feleségül veszi az özvegy papné lányát. Nyilas Katinak kellett egy férfi a házhoz. Móricz Bálint jónak látszott.

Így kapcsolódott össze a két pólus s ezzel megindult két nagyszerű léleknek negyvenegy évig tartó harca. Nagy szerelmi harc volt, kilenc gyereket termett s ebből hetet neveltek fel örömükre és sok bánatukra.

LÉGVÁLTOZÁS

Minden családnak megvan a maga megszokott levegője. Ezt a levegőt, mely egyben a hőmérsékletet is jelenti, a család vezető tagjainak, de valójában minden tagjának egyénisége teremti meg. Míg az egyéniségek nem változnak, az atmoszféra sem változik.

A Pallagi-család, az özvegy papné házának levegője is állandó és igen nyomott volt. A hangulat alapja az elvesztett paradicsom, az apa, nagyapa nélkül maradt ház, a szűk jövedelem és a neveletlen gyerekekkel küzdő anya volt. Papi tisztesség, erkölcs és jóratörekvés. Soha egy illemtelen szó, egy helytelen mozdulat. Nem megfékezett, hanem nemzedékeken át lefékezett temperamentum. Az, hogy Nyilas Kati olyan emlékezetes fellépést tanúsított, az az egyetlen eset volt, mikor az apjával szembeszállott. De ebben a világban egy ilyen eset elég volt arra, hogy az egész egyenrangú világ tudomást vegyen róla, s elkönyveljék. A csécsi papház még itt volt a szomszédban, ahol az özvegy papné felnőtt, és ahol a lánya is még nevelésének első csíráit kapta. A csécsi papháznak is megvolt a maga regénye, s ez a regény indította el a további életregényeket.

A csécsi pap, az öreg Nyilas József, aki már az akkoriak számára csak egy süket, meglehetősen mogorva, kiabáló, szakállas öreg pap volt, kinek egy nagyon pici kis felesége volt, s aki a legnagyobb nyugalommal élte napjait, minden változatosság nélkül, egy félretaposott s abba beletörődött ember volt. Harmincegynéhány évvel ezelőtt Szatmár megye legjobb falusi papságában volt, Porcsalmán. Nagy község, ahol sok földbirtokos is volt és sok nemes család. Egy szomszéd faluban, Sályiban volt nevelő Isaák Gáspárnál, s onnan jött papnak. Nem lehetetlen, hogy a földesurak választották meg, talán hogy szabaduljanak tőle: állásba helyezték el. Igen ám, de beleszeretett Isaák Gáspárnak nevelt leányába, a híres regényű Isaák Ferenc árvájába.

Az Isaákok ugyanis az ezerholdasok közé tartoztak s Ferenc fiuk mint huszár Temesváron szolgált, ahol huszárcsíny volt, hogy karácsony éjszakáján átúszta fogadásból a Bégát; meghűlt, a főispánnál ápolták, s a főispán kisasszonylánya, a nagyon fiatalka báró Bánhidy Mária beleszeretett, a fiú, szülei tudta nélkül, feleségül vette a "német lányt". Német volt a nyelv Temesváron s aulikus körökben, ezért az anyósnak, aki báró Bánffy Kata volt, csak "német lány" maradt a menye, akit ridegen fogadott, mikor megjöttek, pedig "zsákkal hozta a pénzt".

Ennek a Bánhidy Máriának a lánya s árvája volt az az Isaák Erzsébet, akit Nyilas József porcsalmai pap merészelt szerelemmel megszeretni s feleségül kérni. Az urak persze hallani sem akartak róla, s mikor mit sem tehettek, megkövetelték, hogy legalább a nemeslevelét mutassa be a pap. Ez pedig a nyaka közé vette a lábát s elgyalogolt a Bükkbe, Rakacaszendre, ahol az apja, Nagyváradi Nyilas István lévita volt. Elhozta a kutyabőrt, felmutatta, avval nagy büszkén lemondott a felesége hozományáról. Csak úgy szemük közé vágta az uraknak, hogy el tudja tartani a feleségét...

Így szólt a családi kisebb legenda, melynek később bővített kiadása is kiderült. Eszerint a rakacaszendi pap elvette az előző papnak az özvegyét, öt lánnyal, s lett még egy fiuk, ez volt az én dédapám, Nyilas József, aki feleségül vette kisdobronyi Isaák Erzsébetet. A legendában benne van, hogy Nyilas József feleségét egy szál ruhában vitte el: "csak azt ne tette volna". De viszont az az emlék is élt, hogy megkapta a cserfalvi részbirtokot, húsz holdat - csak ennyit, mert nagyanyám keserű szavai szerint: "Kossuth elvette a birtokot, s odaadta a parasztoknak" s így utánuk csak a kúria maradt húsz hold földdel összesen, s mikor nagyanyám éppen csetfalvai papné lett, ezt a földet sem ő örökölte, hanem az öccse, István... De még most csak ott tartunk, hogy Nyilas József lakodalmán, 1838. május 16-án ugyan még Tek. Kisdobronyi Isaák Gáspár, a nevelőapa, Tek. Bilkei Galgótzy József és Tek. Bilkei Galgótzy Pál urak voltak a tanúk s a kihirdettetéstől is alispányi végzés mentette fel őket, tehát tökéletesen úri módon történt az esketés: mégis már négy év múlva Tek. Bilkei Galgótzy József hites ügyvéd és táblabíró úr kimaradt a főkurátorságból, s neki 1843. április 19-én el kellett távozni a községből. A családi legenda erre vonatkozó capituluma szerint azért, mert valami úrbéres pörben az uraságokkal szemben a nép pártjára állott.

Nagyanyám egész életében súlyos szavakkal említette apjának utódját, aki később debreceni püspök lett. Szigorúan úgy nyilatkozott felőle, hogy ő túrta ki s ő szerzett adatokat Nyilas József ellen, akit mint nemest és papot fel nem akaszthatták az urak, de ad audiendum verbum rendeltetett Bécsbe, ahol is a király őfölsége személyesen dorgálta meg. Remélhetőleg németül, s ez igen helyes lett volna annyiban, hogy a vádlott ezen a nyelven aligha értett annyit, ami egy dorgatóriumon való elbúsulásra elég lett volna. Különben erre a két dologra: a feljelentő személyére és az ad audiendumra semmiféle okirati bizonyság nincs, ellenben az bizonyos, hogy Porcsalmáról, mely akkor a vámmegye legnagyobb faluja volt, Nyilas Józsefnek el kellett távoznia a vármegye legkisebb falujába, Csécsére.

Ezzel az ő sorsa be is fejeződött. Többet soha semmi kezdeményezésbe nem fogott. Élt csöndesen. Két gyermekük született: a nagyanyám, Katalin, s egy fiú, István. Mikor a felesége 1853-ban meghalt, a fia éppen második gimnazista volt Sárospatakon. Hazahozatta s azt mondta: "Ne tanulj. Légy buta, mint a hat ökröd." De gondoskodott róla, hogy legyen is hat ökre.

István, a család kedves Pistabátyámja csakugyan otthonmaradt parasztnak, s az apja házasította meg, a leggazdagabb parasztlányt vétette el vele, s ezzel megvetette a Nyilasok későbbi vagyonának alapjait.

Az özvegy papné levegőjét ez a "Pista testvérem" is a legnagyobb mértékben befolyásolta. Már én nem veszem a szívemre azokat a panaszokat, amelyeket Pista bátyánk ellen suttogtak nálunk ötven éven át. Főkeserűségek voltak, hogy a beregújfalusi hatvan holdból csak tizenötöt tudott venni. A ház is harmada volt, vagy annyi sem a beregújfalusinak. Ez a doktor háza volt, mégis úri ház, a csécsi viszont csak kis paraszt vályogházacska volt, ahol egy szobában kellett megélni az anyának eladó lányával, s három serdülő fiával. De a másik panasz sem volt kisebb, az, hogy eszébe sem volt Pista bátyámnak, hogy a fiúkat taníttassa, hanem "béreseket nevelt belőlük magának".

Hát ezt a középosztály gyermekei nem értik meg. Nagyanyám a papi ház erkölcsi szemléletét hurcolta magával. Ő Pista öccsét ugyanannak akarta tekinteni, aki ő maga volt. Idealizmust várt tőle. Humanitást és segítő kezet. Pedig mikor az apja, a pap, romantikus lendülettel égre tartotta a fiát s azt mondta: légy paraszt... akkor el volt döntve, hogy csak úgy lehet paraszttá, ha átveszi a paraszterkölcsöket. A paraszterkölcs pedig mást diktál, mint a fixfizetéses papi morál.

Ha valaki paraszt, azonnal igen szűk és igen kemény igába kerül. Rá van bízva a hat ökör, s neki azt a hat ökröt kell szolgálnia. Az ökröt sem lehet eltartani, ha minden fűszállal nem spórol a gazda. Annak úgy kell enni adni, hogy tavaszig jusson a takarmány. A paraszterkölcs nem ismeri a tékozlást. Aki itt pazarol, annak már meg is faragták a fejfáját, mert ebben az életben végtelenül szűkre van szabva a lehetőség. Itt a legkisebb értékekkel kell állandóan számolni. Egy szakajtó búza már jelentékeny dolog. A gazda az úton felszedi a lehullott búzakalászokat, és semmiségekből kell vagyont teremteni, elkallódó szalmaszálakból, miket úriember képtelen felértékelni. A parasztgazda nem állhat versenybe az úri sógorral, aki csak elkiáltja magát, hogy: többet ezt meg ne halljam! Őneki nem lehet megengedni, hogy a lovak egyszer is térdig járjanak a szénában - vagy elmúlik. De a pap nem a föld hozadékából vásárolta azokat a földeket, hanem egészen más forrásokból. Csetfalván azt mondták még nekem az öregek, hogy "Pallagi pap? emlékszünk rá, megfizette Ujhelyi egy bornyas tehénnel, hogy a falu ellen szavazott". Meg voltam döbbenve s megkérdeztem édesanyámat. Ő elvörösödve és szemérmes igazságérzetében megbántva sikoltott fel:

- Ujhelyi volt a földbirtokos, annak a gyerekeit tanította édesapánk és a végén nagyon meg volt sértve, hogy csak egy rúgott bornyút kapott a sok munkájáért.

Tegyük fel, hogy édesanyám mindent pontosan és jól tudott, s az ő apja valóban károsodott, ahelyett, hogy nyert volna az úrfiak tanításával. Mindegy, a parasztfantázia bizony torzít és nagyít abban az irányban, ahogy neki érdeke. De ha még úgy veszi is, ahogy történt, az ő szemében az nem ellenszolgáltatás, hogy a paphoz lejárnak az úrfiak tanulni, s ezért ő egy borjút kap. A paraszt jól tudja: milyen munkába kerül egy bornyúnak a nevelése, s ez a pap ilyen kényelmesen kapott bornyút? Egyszer sem kellett félteni a dögtől, se kihordani alóla az almot. Még csak egy tüskés koszorút se kellett az orrára kötnie, hogy meg ne szopja az anyját...

A pap nem abból vásárolt, amit az állatai gyarapítottak. Abból vásárolt birtokot, mert ő tudta, megtudta, neki idejében megmondták, hogy ki megy tönkre, ki az, akinek mindenáron el kell adnia a házát, földjét vagy a méhköpűit? Helyzeti erő állott rendelkezésére, ami a parasztnak soha. Már az maga, hogy a pap tudott kölcsönt kapni, s hitelt, lehetővé tette neki a gyarapodást. Ellenben Nyilas Istvánnak, mivel valóságos paraszt volt, semmi más nem állott rendelkezésére, csak a maga két keze munkája, a személyes érdekkörébe tartozó anyagi s személyi javaknak a kihasználása és a véletlenül megnyíló családi előnyöknek a felhasználása.

Nem lehetetlen, hogy a beregújfalusi birtokon adósság volt. Az is valószínű, hogy a beregújfalusi föld sokkal olcsóbb volt, mint a csécsi. Ebben az időben Bereg megye sötétebb és kultúrátlanabb vidék volt, mint a Tiszahát, s kivált a parányi határú Csécse, ahol nemigen került eladó föld. Ami pedig a fiúk gazdasági kihasználását illeti, hiszen Nyilas Istvánnak éppen az volt az apai öröksége, hogy ne tanuljon, holott minden jel szerint kiváló agyvelejű ember volt, hanem legyen paraszt. S a testvére fiainak éppen úgy meg volt adva a lehetőség, hogy szerencsés házassággal oda juthatnak, ahova ő jutott, úgyhogy az ő felfogása szerint abban semmi kivetni való sem lehetett, ha ő úgy neveli a fiúkat, ahogy őt nevelték és ő a saját fiait tényleg nevelte: a gazdasági munkában. Annál inkább, mert az özvegy papné földjeit is ő művelte, s ellenszolgáltatásképpen használhatta fel a fiúk munkaerejét, mikor ő csak a kész termést hordatja be a nénje házába. S micsoda munkaerő az, tíz-tizennégy éves gyerekek, akik hancúroznak, mert úrfiak.

A falusi életnek éppen kicsisége s kicsinyessége miatt azonban nincs módja a megértésre és megbocsátásra. Nagyanyám mint a fuldokló, úgy kapaszkodott abba a gondolatba, hogy az ő fiainak gimnáziumot kell végezniök. Így aztán a legsúlyosabb gond, kétségbeesés és önvád volt benne, ehhez képest kevés volt, amit áthárított Pista öccsére. Mindig magát vádolta, sírva a magatehetetlenségét, hogy a beteges férje mellett virágzott az élet, s most elsorvad minden, s a gyerekeiből "buta parasztok" lesznek. Ő ugyanis soha, egy napig sem tudott belehelyezkedni a parasztéletbe. Ő mindig "a tiszteletes asszony" volt, akit parókia nélkül is tisztelettel vettek körül s ebből a tisztességből akart adni, örökséget juttatni a gyermekeinek, azt pedig nem lehetett, ha nem végeznek iskolát.

Ebbe a megsavanyodott, megáporodott és mozdulatlan levegőbe lépett be az édesapám.

Belépése olyan volt, mintha a fagyosszentek északsarki levegőjébe egy déli, hőséghozó áramlat rohan be és hamarosan átalakítja az egész atmoszférát.

Apámnál más volt minden. Mások voltak a jellemek, az életfelfogás, a kötelező múlt, a cselekedetek stílusa.

Nővére, Borca néném, aki a saját édesanyjáról nagy lelkinyugalommal meséli el, hogy más volt az igazi apja, mint akinek a nevét viselte, azt is elmondta, hogy a törvényes apja, Farkas György, kóródi volt, s "hozott egy rakás jusst az én anyám. Vót nekik hatvékás földjük, de amint kiváltották, tizenöt bankóforint jutott édesanyámnak. Ő meg vett egy malacot."

Hogy lehet ezt a két világot összemérni? Ennek a nyolcvanéves öregasszonynak, a Borca néninek még most, egy század múlva is "rakás jussnak" látszik, hogy tizenöt bankóforintot hozott az édesanyja s azon vett egy malacot. Most tessék arra gondolni, hogy Pallagi József, a beregújfalusi pap hatvan hold földet tudott venni, nagy házzal. Mikor lesz abból a tizenöt bankóforintos malacból hatvan hold föld? Ezeknek a Móruczoknak még a fantáziája sem emelkedett soha olyan magasra, hogy a beregújfalusi földnek a teljes tizedrészét megszerezzék... Micsoda vagyon lett volna az nekik... Hatvan hold!... Egy malac kielégítette minden vágyukat...

Mondja tovább Borca néném:

"Hát egyszer egy ember, Pinczés József, a másik szomszéd azt mondja: te add ide a malacot, neked szénád van, én meg odaadom a nyári bornyút..."

"Add oda, add" - mongya édesapám.

"De mi akkor hogy teleljük ki?"

"Hadd el mán, van suska."

"Így megtartották a malacot."

Ez a paraszt élete. Ez a szegényember sorsa. Azt, hogy van suska, nem kell ám úgy érteni, hogy nekik van a palláson annyi kukoricájuk, hogy annak a suskájával el lehet tartani egy nyári bornyút. Akkor nem kellene a malacot elcserélni, az is megélne a málén. Ezt csak úgy kell érteni, hogy a suskának, a kukoricacső selymes héjának semmi értéke sincs. Munkáért suskát lehet szerezni s a kis bornyút majd csak kitelelik! Jövőre aztán majd feles fődet bérelnek, vagy valahogy csak gondoskodnak, mindenesetre jobban járnak egy bornyúval, mint a malaccal. Tizenöt bankóforintért - ami akkor három pengő forintnak felelt meg, s ez volt a hozomány! - legalább egy jó bornyút kapnak kézbe, s hő, atyaisten, tehén lesz abbúl két esztendő múlva!...

Ennek az embernek s ennek az asszonynak a fia volt az én apám.

Most már honnan hozta ő a nagyszerű, frissítő, életadó tavaszi levegőt, a didergő csíradermesztő hideg pusztulásba?...

Ez bizony a legnagyobb csoda, s ez az, amit soha nem tudtam eléggé fölbecsülni. Ha apámnak az apja megélt volna s ő neveli a fiát, akkor nem is bizonyos, hogy ennyire vakmerő és szabad szárnyalású lett volna. De hároméves korában maradt árván, s attól kezdve senki se parancsolt neki. Ha az apja, aki rövid élete alatt már egyházfi is tudott lenni, s akiről az az emlék maradt fenn, hogy igen jó mesélő ember volt - a paraszti alázatosságra neveli, sokat letörhetett volna benne. De ő csak egy tohonya sült parasztot kapott a házba, s dacból, természetes reakcióból még káromkodósabb lett, mint a Papó volt. S minél tunyább és lomhább volt az, ő annál tüzesebb és szertelenebbé vált. Sőt, ő lett hamar a pater familias, övé volt az "örökség" - ő parancsolt benne, s ő tartotta el anyját, Károly öccsét, aki féltestvér s gyerek volt, de még a Papót is.

Az egész falunak elállott szeme-szája, amikor 1877 őszén hozzáfogott gerendákat faragni. Soha életében nem volt faragóbalta a kezében. Tavaszra kivettette a vályogot. Volt az anyjának és Farkas Györgynek egy kis telke a sikátoron, azon a kis zugutcán, mely a Tisza felé megy le, s csak nézték, csak találgattál, mit akar ez a Bálint, még házat épít, nézzétek már, még házat csinál. De ki fog abba lakni?

Bálint pedig, az édesapám, csak nevetett rajtuk, s mint később is, ha terven főtt a feje, mint a többi hadvezér, nem szólt senkinek egy árva szót sem, hanem egykettőre kész lett a ház.

Már azt nehéz egy ilyen kis faluban titokban tartani, ha egy legény az özvegy papnéhoz jár. És késő ősszel, szép estén azt találja mondani Erzsi kisasszony, hogy de jó volna egy kis szilva, az ágán! Azért mondta, mert nem volt már szilva sehol, késő volt. Bálint egyet se szól, elmegy s hoz egy egész fiatal fát. Volt még valahol s kivágott egy egész kis fát, úgy hozta el. Ez volt a kurizálás!

S ezt édesanyám bizony a legnagyobb bajokban sem felejtette el.

Áldozócsütörtökre volt kitűzve az esküvő, 1878-ban.

Előtte két nappal azt mondja Bálint, az apám:

- No, mamó, hát maguk meg pakoljanak.

- Hova?

- Be van fogva az ökör, viszem magukat a házba.

Hő, csak a fejére kulcsolja nagyanyám a két kis vaskos barna kezét, s nekiereszti a harsonájának jajgató, égszakasztó sikítását. Végig a falun.

A Papó is rákanyarított a káromkodásra amúgy katonásan.

- Agyonütlek - kiabálta -, ha az én rétyenyrittyomhoz hozzá mersz fogni.

Fejszét emelt a mostohafiára, s ordított, ahogy csak a falun tudják elordítani magukat a gyilkolásban az emberek.

De az apám fogta a faragó bárdot, s nekiállott:

- Ide vágjon kend, az istenit!

S a Papó vitézül dobta el a fejszét, és menekült a fia útjából.

- Kendtek meg mit tátják a szájukat? - rivallt rá az apám a körülálló szomszédokra, mert az egész falu kiállott a csudára. Hatvan ház nem olyan nagy világ, mindenki ott volt. - Fogják azt az ágyat, fogják ezt a ládát. Rakják felfele arra a szekérre! Az istent kendtekbe!

Egy óra alatt mindent áthordott, ami az anyjáé s a mostohaapjáé volt.

- Vigyenek ennivalót! Itt egy zsák liszt, itt egy kosár paszuly. Nekem ne dögöljenek éhen. Az isten a hasukba! Messze van még az aratás! Ha elfogy, lesz más!

De már akkorára az özvegy papné is meghallotta, mi történik és rettenetesen felindult. Izent leendő vejéért: rögtön jöjjön.

- No, mi az, anyám? - állított be édesapám.

- Fiam! mit akarsz?! Soha nem adom oda a lányomat, hogy elvigyék tőlem! Nekem kell gazda! nem hogy belőle csinálj kódus zsellérasszonyt!

Az apám felrántotta a lapos szemöldökét magas homlokára, s elbiggyesztette a száját. De sokszor láttam ezt a mozdulatot az arcán, ha meglepetés érte. A papnénak igaza van. Ő se akart szolganépet csinálni magukból. Hogy idejöjjön lakni? Hiszen ez kisebb ház, mint az övé! Egy kis szoba az egész, az is tele van, de hát ha ő egész házat tudott építeni az anyjának, majd rak itt is még egy szobát az öreg tiszteletesnének. A csak nem aggat! Úgy kitelepíti ezeket a házból, mind, mind, anyját, fiait, észre se veszik!

- No, anyám, maga csak ne búsuljon. Én a feleségemet most hazaviszem a magam házába, de mán mondtam a papnak, hogy eladom az örökséget iskolának.

Ettől aztán az özvegy papnénak jött könny a szemébe. Ezek ketten nagyon megértették egymást.

A menyasszony is befutott, s ügyetlenkedve, izgatottan kérdezte, mi az a felfordulás a faluban.

De az anyja azt mondta:

- Semmi.

A leendő ura meg annyit se mondott. Legyintett, s már azt mérte, hogy hány sukkos falat kell rakni ott kint, hogy a papnét kitelepíthesse, s az mibe kerül... Kell hozzá háromszáz vályog... és kell három pár szarufa... Inkább a zsindellyel van baj, de majd farag ágakból lécet, s egyelőre szalmatetőt tesz fel... Nincs pénz... Máris tele van adóssággal. Az építkezés nem megy adósságcsinálás nélkül. És itt húsz forint: adósság!

A VÁLLALKOZÓK

A házasság is vállalkozás, mint egy házépítés. Én egyetlen dologgal sem foglalkoztam annyit, mint a szüleim házasságával. A magam házassága végtelen nagyságú meglepetéseket hozott, amelyeket nem győztem regényeimben megírni, s hogy a saját esetemet megértsem, önkéntelenül is, sokszor bosszúból, máskor igazolásul vagy vigasztalásul, a szüleim házaséletét tanulmányoztam. Ez az oka, hogy bár valóban a legnagyobb szeretet és tisztelet van bennem velük szemben, s több a belém nevelt áhítaton túl, de hiányzik már az a félénkség, ahogy a gyereket parányi korától kezdve eltiltják a szülők attól, hogy őket megfigyelje s kritizálja. Különben is, már mint író, olyan jó viszonyba kerültem a szüleimmel, hogy ők maguk úgy tudtak velem beszélni a leglelkibb dolgaikról, mintha nem is fiuk, hanem orvosuk lettem volna.

Viszont szüleim élete az én életrajzom szerves részét képezi. Ők már éltek, cselekedtek értem, születésem előtt, s ha ismerni akarom saját magamat, ismernem kell azokat az összetevőket, amelyek ezt a lényt s életet előidézték.

- Úgy gondolom édesanyám, mikor összekerültek, tulajdonképpen képtelenek voltak arra, amire vállalkoztak. Már a házaséletre.

Édesanyám elgondolkozott. Széles fehér homlokán a még mindig nagy hajtömeg alatt fehér árnyék borongott. Összenéző két fekete szeme a végtelenbe dermedezett, és érdekes, muzikális hangján egy kevés vallomás kezdődött, s ölében összetette a két kezét a varráson s meggörnyedt háttal, mint az élet súlya alatt terhelve nézett s nézett.

- Én fiam, én bizony nem voltam rá alkalmas, az biztos. Nagyon fiatal is voltam, tizennyolc éves és egészen tudatlan. Semmit se tudtam, ami ehhez kellett volna, se főzni, se mosni, se állatokkal bajlódni, se varrni, se semmit, ami a háztartás körül szükséges. Aztán nagyon érzékeny voltam, rögtön sírtam, egy hangos szót el nem bírtam viselni. Meg nem is vágytam én házasságra, életre, én arra vágytam volna, hogy csöndben, könyv közt üljek és tanuljak, mert én nagyon szerettem volna megtanulni mindent, amit csak emberek tudnak... Ha édesapám életben marad, akkor bizonyosan más is lett volna az életem. Édesapám olyan jól el tudott velem már tízéves koromban foglalkozni, csöndes és finom lélek volt, soha egy hangos szót ki nem ejtett, s én az ő alakját és természetét örököltem... Csak egyet nem: édesapám nagyon fösvény volt... Még ma is fáj, ha eszembe jut, hogy vacsorára nem kaptunk mást, csak kenyeret és néhány szem gyümölcsöt, akkor éppen érett a szilva, és én nagyon szerettem a szilvát; a fák rakva voltak azzal a gyönyörű hamvas kis berzencei szilvával, sok volt, rengeteg szapulót szedtek tele, de ő megszámolta azt a nyolc szem szilvát, amit a kenyérhez kaptunk, és egyet sem volt szabad azonkívül megenni... Ő mindenben ily takarékos volt, s én azért is nem voltam veletek szemben ilyen, hogy pótoljam a saját gyerekkori szenvedéseimet, vagyis hogy titeket megkíméljelek az ilyen fájdalmaktól...

Persze szerette rögtön elterelni a kérdést saját magáról; az ember, ha alkalma van, azonnal a gyermekkori szenvedésekkel hozakodik elő. Úgy látszik, ezek a fájdalmak a legnagyobbak az életben, ezeket nem lehet egy hosszú életen át sem jóvátenni, se kiheverni.

Már édesapámtól ilyet kérdeni nem lett volna tanácsos. Tőle legfeljebb azt kérdezhettem meg:

- Honnan tanult meg édesapám házat építeni?

Vállat rántott s kurtán:

- Építeni kellett, építettem... Hő! bámult az egész falu! Jártak csudájára! Vettem szeget, zsindelyt, mi kellett egyéb. Magam vágtam ki a fákat, a gerendákat, szarufákat magam faragtam meg, a lécet magam hasítottam ágakból, de megnézheted, olyan ház az, még ma is megvan.

Ebben a házasságban igazán két olyan ember került össze, akiket semmiféle isten nem szerkesztett egymás számára.

S hogy ők együtt tudtak élni, az tisztára, a házasság intézményének abszolút uralmát igazolja ebben a korban s ebben a körben. A házasság ekkor olyan szentség volt, amely maga együtt tartotta a feleket. Közben mind a két félt átalakította s a másik fél irányába sodorta, de egyúttal mind a kettőt letörte s oly szenvedésekbe vitte bele, amelyekből nem volt megváltás.

Apám, aki ebbe a végig nem gondolt s tervrajzszerűen meg nem értett vállalatba belement, igazán csak ötletszerűen csinálta azt, bízva benne, hogy majd csak lesz valahogy.

Falusi gyerek volt, de mondom, a falu szellemén kívül nőtt. Az a telek, amely az övé, s amelyről már hároméves kora óta tudta, hogy az övé s nem az anyjáé, mert az az ő nagyapjáé volt, és nem az anyja, a kóródi lány hozta, ez a telek nem hiába oly különálló, de egészen különös életre is küldte el. A falusi élet tagjai komoly, kemény és végzetes nevelésen mennek keresztül. Azok a házak ott sorban, párhuzamosan nyújtózva az úttest felé, szigorú erkölcsöket nevelnek. Ott a fiúgyereknek meg kell tanulni mindent, amit az apja a gazdaságban tud. A mezei és házi munkát. A szántás-vetés-aratást és a színben a faragást s a magvak kezelését s az üzemterv-csinálást és a szigorú takarékosságot. Az anyjától pedig meg kell tanulnia a falu lelkiségének minden titkát. A babonák itt a szellemi törvények, ezeket a férfiember mintha lenézné, de alapjában véve úgy fogadja el, mint anyját. Aztán meg kell tanulnia a társadalmi élet összes formaságát, a köszönésmódokat, a rangokat és különbségeket az emberek között, szóval be kell idegeznie azt a hogyant és mikéntet, amivel a falu tagjai együtt, egy közösséget alkotva élik a közéletet. Meg kell tanulni a paraszttörvényt, hogy el bírja viselni holtig ezt a rabéletet.

Vagy tudta? Mért ne tudta volna, hiszen, ha nem is volt eléggé bekürve - az ökröt szokták bekürni a járomba -, azért mégiscsak a falu nevelése volt. Mikor az volt a virtus, akkor meg abban tudott hencegni, ami a falu szemében volt becses. Mért ne tudta volna, hiszen szeretője volt, szép, hozzávaló szegény lány. És szerette is szívbeli szerelemmel, vagy inkább a vérével, mert a szerelem nem a szív dolga, hanem a véré.

Édesanyám elmondta, kétszer is, az ellen sem tiltakozott, hogy lejegyeztem:

"Nagyapám? csillagom, galambom, így ölelgette az asszonyokat, de azért megérte a kis feleségével... Se Nyilas Pista bátyánkról soha ilyet nem hallottam én... Az első ilyen szemtelenség az uram után vót, Szabó Kati, Kis Lajosné, annak annyira hatalmába vót, hogy nem bánta volna, ha minálunk minden felfordul is... Azontúl (ti. azon az egyen kívül), sohase foglalkozott egy asszonnyal se komolyan, de a legöregebb korába is, ha Csécse szóba jött és Szabó Kati, csak úgy ragyogott a szeme... Egy nagyon szép arcú, csinos termetű asszony. Olyan magas volt, mint apád, láttam őket ölelkezni, éppolyan magas volt - lakodalomba voltunk s eltűntek. Egyszer csak látom, hogy öleli egy sarokba, és ott se hagyta. Rám kiabált, hogy:

- Ereggy haza, feleség, sír a gyerek.

El is mentem bizony, és én sírtam otthon.

Mindig figyeltem, hogy nem megy-é a sok utazásába, nem megy-e oda, de nem vettem észre, pedig azért kész lett volna mindenre.

Azt mondta, azért adta Idának a Kati nevet. Úgy? nem a nagyanyja kedvéért? Nem, csakhogy legyen nekem Kati."

Számtalanszor elolvastam már ezt a néhány sort. Az bizonyos, hogy édesapám egészen más szellemben fogta fel a szerelmet és a házasságot, mint én. Én azt tartottam szent érzésnek, ha a szerelmi dürrögés idején mindent kidobok a hajóból s a végletekig fokozom a szent őrületet. Magam is tudtam, hogy tulajdonképpen nem volna szabad azt tenni, amit teszek: anyagi és lelki érdek egyformán ellene van a vak és önmegalázó és túlzott szerelemnek, de belém az volt belém iktatva, hogy ez a legnemesebb emberi kötelesség, ez a szerelmi vakság és őrület.

Ezt édesanyámtól kaptam, tehát attól a társadalmi rétegtől, amelyhez ő tartozott. Édesanyám romantikus ember volt, a szó legismertebb s legszélsőségesebb értelmében. A nemes érzelmek uralkodtak, ha nem is rajta, de gondolkodásán. A szeretet, becsület, barátság, jóság, önfeláldozás s mindennek a csúcsa a szerelem volt az ő álma, ideálja és istenülése. De nemcsak az övé, az egész kor ezekkel a terhes, gyakorlatilag oly nehezen keresztülvihető ideákkal volt tele. Ezeket tanították az iskolában, a prédikálószéken; minden öreg minden fiatalt ezzel támadott meg, ez volt az a valláserkölcsi nevelés, amelyet a liberális korban talán a legmagasabbra fokozott a középosztály, legalábbis a dialektikában. Ha el is ismerték, hogy az élet rácáfol az elvekre, mert az élet gonosz és rút, de az elvek érvényességét fenntartották.

Holott ezeket az álmokat és elveket és eszményeket csak egy teljesen eltartott osztály tűzhette ki magának követendő igazságul. Az az osztály, amelynek úgysem lehetett anyagi jólétét fokoznia, sem alkalma, sem lehetősége nem volt hozzá, s ha mégis valaki megtette, ha a pap gazdáskodott, a tanító ügynökösködött, a jegyző földeket vett árverésen, szóval, ha a hivatalnok üstökön markolta a szerencsét, akkor ezzel kihívta a kollégák irigységét, s ezek a tehetetlenek, akiknek vagy nem jutott, vagy nem lehetett - esetleg valóban az elvekhez való tisztességes ragaszkodás miatt -, hát legalább megrótták a szerencsést, aki kiszabadította magát az erkölcsi tanítások béklyóiból s a zsebére dolgozott. Az én anyám ezt a magas idealizmust vitte magával a házasságba, s ezzel is egy olyan súrlódási felületet teremtett, amely a nap minden órájában sérelmes összehorzsolódást idézhetett elő.

Édesapám ugyanis nem részesült ebben a jellem-műlovarda magas iskolában. A madár, az állat egész nap eszik: így hordott ő, mint egy fecske a fiainak eleséget s minden szem búzát a magáénak tekintett, amit fel tud kapni. Semmi egyéb nem riasztotta vissza, csak a tételes törvény, mint madárijesztő, sőt mint töltött fegyver, a magántulajdon védelmében. Nagy életbölcsessége az volt, hogy ki tudott igazodni ezek közt a tiltó paragrafusok között. De hogy ő valaha is ilyen papos idealizmusból tett volna valamit, nem tartom valószínűnek.

A házasságra vonatkozólag is harminc év múlva ugyanaz volt a felfogása, ami saját esetében.

- Fiam, ehhez a házhoz járj el, itt szívesen látnak - mondta.

Előbb nem is értettem.

- Ezeknek lányaik vannak, te meg fiú vagy; hé, öcsém, itt jó helyre verheted be az éket, ez nagy fa. Miniszteri. De még az a száraz, öreg igazgató is hozzád adja a lányát, a sógora. Az pedig igazán nagy úr. Nagyon nagy úr. Méltóságos úr.

- De édesapám, én már szerelmes vagyok.

- Kibe, egy rossz tót lányba? Hisz az tót, és olyan szegény, mint egy koszosmalac.

- Ilyen hangon ne tessék többet róla beszélni...

Szegény apám elszomorodott, vállat rántott, felvetette az alsó ajkát, és csüggedten látta, hogy soha ebbe a világi életbe a fiából semmi haszna nem lesz, pedig ő már éppen eleget harcolt, küzdött, ideje volna, hogy a fia egy olyan lépéssel, mint ő valaha, magasabb szegre akassza a fajta sorsát.

- De hogy mert édesapám egy paplányt megkérni?

- Hogy? - s bólogatott - bizony, hogy... Hát fiam, nekem eszembe se jutott vóna, nagyanyád izent értem. Vót ott egy öreg, rokon vót, az járogatott be hozzá aprós munkára. Jön egyszer hozzám, azt mondja: Te, az özvegy papné hozzád adja a jányát... Még én összeszidtam, ne beszéljen bolondot... No, azt mondja, csak eriggy el hozzá... Á, fene ment, nem mentem... Hát eccer megint mondja, úgy, hónap múlva, no, csak ereggy mán el, vár az özvegy papné. Avval se törődtem. Megint mondja, hogy vasárnap ereggy el hozzá. Jól van, de kend legyen ott a kapuba, osztán nyissa ki a kaput. Akkor bemegyek. De csak úgy magamtól nem megyek be... Hát el is megyek vasárnap délután, templom után, a meg ott áll... Beereszt. Eriggy csak, azt mondja, vár a papné... Így bemegyek, az ajtón fejér lepedő volt a legyek ellen, ez is olyan úri szokás volt, elhúzom, bemegyek, hát ott ül három vénasszony. Kávéznak.

- Gyere csak beljebb, gyere, azt mondja nagyanyád. Osztán csak beszéltek, beszéltek, én se ijedtem meg tőlük... Azt mondja nagyanyád, vásár lesz kedden Ujlakon, menjek be.

Én meg a vásárba otthon voltam ám, folyton jártam a vásárokat. Jó van, mondtam, és így kedden tanálkoztunk.

Igen, de nekem a papné nem mondta, mit akar. Vót neki egy tehene, azt behajtatta, ott volt, s azt mondja nekem: add el!

- Mennyiért?

- Add el.

Én osztán eladtam neki.

Odamegyek hozzá, mondom neki, no, tiszteletes asszony, vót tehén, nincs tehén... Mondom az árat. A meg azt mondja:

- Vegyél másikat.

- De ha veszek másikat, arra rá kell fizetni. Mer ha veszek, én má csak jó tehenet veszek.

Hát olyan kutya szerencsém volt, hogy vettem egy jó tehenet: olcsóbban.

Gondoltam mingyán, hogy engem ez a száraz papné csak próbára tesz, de nem baj. De ő mindig mondta, hogy neki a régi tehenet el kellett adni, mert nem volt jó tehén, nem adott elég tejet, és az újjal nagyon meg volt elégedve.

- És ekkor édesapám nem is látta édesanyámat, mikor először volt náluk?

- Hát akkor anyád még nem vót otthon. Oda vót Szegediéknél Petneházán. Mire hazajött, már én sűrűn jártam nagyanyádhoz, ha valamit meg kellett csinálni.

A két család szellemisége egész más volt. Mindarról, ami édesanyámat vezérelte, az apám csaknem semmit sem tanult. Apja nem volt, s a mostohaapja semmit sem adott, még ha jót akart, sem. Így nem is tanulta meg tőle még a gazdasági munkákat sem, ezeket ő a maga szemével leste el, valósággal ellopta a pajtásaitól s a szomszédoktól. Mivel zsenialitás volt benne, játszva tanult meg mindent, de nem is tisztelte, ahogy a szülőktől fegyelem alatt tanuló fiak.

Édesapám igazi self-made-man volt. Könnyen szerezte a tudást és könnyen alakított rajta. A parasztnál még az is meg van szabva, hogy kell megfogni a bicskát, ha faragni akar vele. Vagy a kanalat, ha enni akar vele. Apám enni akart s maga, önkéntelenül választotta a legegyszerűbb és legcélravezetőbb mozdulatokat. De azt, hogy a tálnak az asztal közepén kell lenni, s rangsorban kell hosszú nyelű fakanállal belenyúlni, s mikor a kanalat kiemeli a levesből, a fenekét hozzáértetni a tál széléhez, hogy le ne cseppenjen az étel... ilyet ő sose fogadott el: ő a Papóval egy tálból nem volt hajlandó enni, s később a kés-villa használat olyan gyorsan lett kézügyességgé az ujjaiban, mint az ezermesterség más számtalan titka.

Független maradt a faluban, korláttalan, semmi sem zavarta, nem volt benne se tudatos, se tudatalatti gátlás. Éppen így a társadalmi életben is, vadóc volt, vadvirág, őserdő; akit szikra korában nem félemlített meg senki, annak később sem imponált se pap, se kondás, se szolgabíró. Bármilyen furcsa és szokatlan is, de ember maradt az embertelenségben - haláláig.

Ezt az egész házasságot is úgy csinálta meg. Fogalma se volt róla, hogy a házasodó legénynek először gyalogpostát, gyalogsátánt kell küldeni, hogy kipuhatolja, hogy a lány hajlandó-e hozzámenni. Hogy az első látogatáskor ott kell felejteni a szűrt, és ha azt kiakasztják a kútfélre, akkor viheti is, mert az azt jelenti, hogy nem látják szívesen...

Ha csak egy paránya lett volna benne a konvencióknak, a falu lenyűgöző és megkötöző szokástörvény tiszteletének, akkor nem is lett volna ebből a házasságból semmi: hiszen a szép szeretőjéért reszketett az egész teste...

Bizony, nem vehette el a szép parasztlányt, aki hozzávaló lett volna, ha ő a falu számára születik. Nem vehette el a lányt, máshoz ment. Ki tudja, hogy és mért.

Meg aztán, bármilyen különös is, de szerelem támadt benne a gyenge kisasszonyért. Szabó Kati férjhez ment már két éve, ő a huszonnyolcadik évét érte, s már öreg legénynek kezdték számítani. Ekkor felvillant előtte, hogy csakugyan: elveszi az özvegy papné lányát! Mi volt igaz, mi nem az öregember meséjében, most már belőle forrt ki az akarat. Meg is kellett mutatni a falunak. Dögöljön meg Kis Lajos.

A papné lánya még akkor nagyon is fiatal s nagyon is jelentéktelen volt ahhoz, hogy saját magát megvédje attól, amitől mindennél jobban reszketett, amire még gondolni se bírt volna, hogy parasztasszony legyen belőle... Ez a lány, szegényke, ellenkezőleg, minden gátlással meg volt kötve. Már az apja kicsi korában a legszigorúbban nevelte, s valósággal összetörte az önbizalmát. Hogy az a szerencsétlenség érte, hogy valami lázas betegség után erősen kancsal lett, már a kislányságot úgy kellett eltöltenie, hogy dióhéj volt a szemére kötve, kifúrt dióhéj, hogy a szemtengelyt visszaszoktassa a párhuzamos nézéshez. Sajnos, hiába szenvedett, nem sikerült a falusi szemüveg, s csak éppen megrettentette lelkileg, hogy benne valami van, amit szégyellni kell. Ez a saját testiségén való szégyenkezés volt aztán legerősebb vonása, ez nevelte ki hihetetlen szemérmét, hogy soha még egy olyan pongyolát sem bírt felvenni, amelyből egy centiméteres kivágáson át hófehér bőre kivillanjon. Testi-lelki szemérem, ez volt életének legnagyobb akadályozója, az illetlen szó, az illetlen gondolat, a másokra csak legkevésbé sértő feltevés is idegen volt számára.

Pedig, ahogy apám halála után elrebegte, már átesett ekkor két szerelmen is. Egyik nagyon tiszteletre méltó volt, csak ő nem volt érintve benne: nem ő volt a bűnös; Petneházán, Szegediéknél egy fiatal földbirtokos szerelmes lett belé, s megkérte Veróni nénitől a kezét. Ő csak lopva mert ránézni, s nagyon röstellte magát és irult-pirult, és messze elszökött, ha a láthatáron megjelent. Már egészen komolyan vették pedig a házban, s csak ő szemérmeskedett: tizenhat éves volt, s nem tudta elhinni, hogy őbelé valaki szerelmes tudjon lenni... Aztán nagy szerencsétlenség történt, téli vadászaton véletlen baleset áldozata lett a fiatal gavallér; szétrobbant a puskaagy a kezében s szétroncsolta a fejét. Mindenki boldogtalan volt Futó Pali holta miatt, csak Erzsi nem, aki megszabadult a testileg kínzó félelemtől, de azért haláláig melengette, milyen szép lehetett volna az élete, ha az a finom és kedves úriember veszi feleségül...

Másik szerelme még százszorta nagyobb titok volt. Az első menstruáció idején beleszeretett egy kocsisba, akivel soha egy szót sem váltott, aki róla nem is tudott, neki soha nem köszönt, vagy rá se nézett. Szép fiatal legény volt, s oly csudálatos szép, mint egy görög atléta.

Azért ez a két élmény sok mindenre megtanította: arra, hogy igazán lehet a férjhezmenéssel számolni s arra, hogy egy parasztba is lehet szerelmes lenni.

Így történt, hogy mikor nagyanyám ezt a házasságot elhatározta, ő alig tiltakozott, csak rémülten és vérpadváróan számolgatta a szörnyűségeket, amik reá következnek, s amelyekről sejtelme sem lehetett, valójában milyenek lesznek.

Ő csak attól félt, hogy nem fog tudni megfelelni az asszonyi munkakötelezettségeknek, hiszen se sütni, se főzni nem tud, s nincs is rá kedve. Nem is tanult meg soha. Ebben hasonlított az urához. Ő se tanult meg semmi konvencionálisat. Még a rántást is egyéni módon készítette, öregasszony korában is. Valahogy mindig ki kellett neki találni, hogy is kell valamit megcsinálni? Mint nekem a magam útján. Azokat a biztos mozdulatokat, munkarendet, amit például egy varrónő tud, mert megtanították rá, ő mindig kellett, hogy elölről kezdje, és véres verejtékkel szabott és varrt és fuserált el szegényke mindent. Persze mindent megcsinált, ő varrta még azt a félhosszú nadrágot is, amiben később Debrecenbe vittek diáknak, s amelyért annyiszor kinevettek, s még a sapkánkat is ő csinálta Patakon, amikről híresek lettünk a kollégiumban, oly suták voltak, és maga talált ki befőtteket, ahogy soha senki se csinálta, vagy ha igen, oly szabálytalanul senki.

Nem született asszonyi sorsra, pláne igen rossz volt szegényasszonynak. Hiányzott belőle az ökonómia. Nem tudott úgy beosztani, mint a menyei és az ő süteményei mindig csodálatosak voltak, mint magatervezett hímzései. Igazolta, hogy akit gyerekkorában nem nevelnek rá a szabályszerű háztartási munkára, az soha tökéletesen megtanulni nem fogja. S mégis ennyi hozzá nem értés mellett kilenc gyereket szült s hetet nevelt fel, cseléd nélkül, s házasított ki kelengye nélkül.

Szóval összekerült itt most két ember, akik közül egyik sem értett a maga mesterségéhez. Legalább nem vethettek egymás szemére semmit.

S ott volt felettük a két anya.

Édesapámnak az anyja nagyon rendes és mindentudó kis öregasszony volt. Ő mondta, mikor az ura meghalt s hiába hordta a "Zsófia bankót, a Ferenc Jóska anyjáét, amin oly O betűk voltak, senki se jött érte kaszálni", hogy "No, jányom, azt is a fene egye meg, hogy én férhe menjek!" Ez egy szakszerűen nevelt asszony volt, ő volt a kóródi asszony.

Édesanyámnak az anyja szintén szakember volt a maga dolgában. Egész egyénisége arra való, hogy tökéletes háztartási vezető legyen. De ő meg éppen ellenkezőleg, papi, hitvesi és erkölcsi lényével összeegyeztethetetlennek találta a gondolatot is, hogy még egyszer férjhez menjen.

Mind a két anya életének befejezését várta, s mindenik azt szerette volna, hogy jöjjön valaki, aki a válláról levegye a terhet. Erre meg kellett érniök, hogy a fiatal pár elmenekült mind a kettőjük elől.

A házasság abban különbözik minden más üzemtől, hogy semmiféle üzletet vagy munkakört annyira nem jár át meg át az érzelmi áradat, mint ezt. S ennek éppen a legfőbb oka, hogy ezt az üzemet hozzá nem értő fiatalok szokták alapítani, akik önmaguk előtt is szégyellik, amit csinálnak. Csak a segítő adakozást bírják el, de a legkisebb ellenszolgáltatásra sem hajlandók. Például nem köszönik meg, amit kapnak a szülőktől: az nekik jár. Viszont sem a kritikát, sem a tanácsot nem viselik el: arra nekik nincs szükségük.

Zsuzsi mamó elvesztette a fiát. Eddig se sok közük volt egymáshoz, de ezentúl annyira idegen állapotba került a fia, hogy többet nem volt szabad neki meg se szólalnia. Hogy adhatna ő tanácsot? Amit ő mond, az már büdös. Kati édesnagyanyám pedig valósággal helyettesítette az üzleti dolgokban a feleséget. Mindenben, ami a pénzt s az életet illette, ő volt a női fél. Az édesanyám igazában csak éppen ürügye volt ennek az üzleti szövetségnek, amit ők ketten kötöttek. Az özvegy papné meg a veje.

Voltaképpen a nagyanyám is fiatal volt, ha a lánya tizenkilenc éves, akkor ő harminckilenc. Nagyanyám született 1839-ben, anyám 1859-ben, s közeledett az 1879, amikor újra lányt vártak, aki majd húsz év múlva, 1899-ben folytassa a sorozatot, ami az egész családnak nagyon tetszett: az első gyerek határidős termelését.

Nagyon furcsa lehetett, mikor ez a két idegen együtt találta magát az esküvő után az üres házban. Nekem az édesanyámat könnyű elképzelni, mert sajátságos módon a legkisebb gyereke, a lánya, szakasztott olyan volt, mint ő, s a húgomnak első kislánya pontosan olyan, mint az anyja s nagyanyja. De nemcsak külsőleg, hanem lelkében, mozgásában és hajlamaiban is. Vagyis ezek sem értenek az élethez, ellenben éppen olyan önérzetesek és önmagukról sokat képzelők. Ami különben tipikusan nőtulajdonság. Édesanyám elmondta, hogy mikor azt hitte, hogy ő most már a maga gazdasszonya, nagy terveket csinált, hogy meg fogja mutatni, hogy megállja a versenyt az egész faluval és a saját anyjával is. S ő is megérte azt az időt, hogy a lánya, a húgom, amint férjhez ment, megírta neki, hogy: "most már egyenrangúak vagyunk, én is asszony vagyok, te is csak asszony vagy".

Az édesapám viszont megállott a ház közepén, lerázta magáról a nagy mosdás utolsó fröccseit, s azt mondta:

- Megyek.

De hiába kérdezte tőle az édesanyám, hogy hova? Erre a kérdésre soha, egész életében nem válaszolt, tehát ezen az első reggelen sem.

- Dolgom van. Megyek a faluba.

S evvel elment. Se azt nem mondta meg, hova? se azt, hogy mikor jön haza. Az új asszonyka hozzáfoghatott sírni, vagy rendet csinálni a nagyon üres lakásban. Bútort nem vettek. A régi bútorokból néhány darabot vettek el a két szülői családtól. Édesapámnak nem kellett vásári bútor. Nem kellett olyan bútor, amivel férjhez szoktak menni s házasodni a falusi gazdák gyerekei. "Van öreg diófa - mondta -, majd asztalost hozatok és csináltatok olyan bútort, hogy kétfelé áll a falu füle tőle." Ezt az anyósa, a nagyanyám, a legnagyobb örömmel hallotta, mintha csak ő mondta volna. Csakugyan el is hozatta a becsi asztalost, aki egész családjával odaköltözött a kerti házba, mint a régi mesterek, Tintoretto, aki kilenc gyerekkel érkezett a hercegékhez, felállítani a tizenkét képet. Ez is így ment mutatis mutandis, s el is készült a szép, tömör diófabútor, üveges almáriummal. Soká kísérgetett bennünket. Akkor még nem is sejtették, mért kellett annak oly erősnek lennie.

Kérdés, mi lett volna, ha a két emberfióka nem találkozik össze? Akármilyen vakmerő és szertelenségre hajlamos volt is az apám, úri kisasszony nem szokott útjába kerülni egy-egy ötholdas parasztfiúnak. Nem is volt célja, nem is jött volna eszébe se, hogy ilyen vállalatra adja a fejét, ha lovat nem adnak alája. Ha ő elveszi Szabó Katit, soha ki nem kerül Csécséről. Ahogy Kis Lajosnak egész életében eszébe sem jutott, hogy elmenjen onnan, Szabó Kati a falu életébe belemosódva töltötte el életét.

A falu törvénye vastörvény. A falu törvénye alól menekedni nem lehet.

Móricz Bálintban már saját ősei révén volt valami vándorösztön örökség. Még nincs kibogozva, s talán sohasem is lesz, hogy történhetett, hogy a kemény jobbágykorban Kömörőről, oly messziről, egy jobbágylegény eljöhetett házasodni az ötödik faluba? Ehhez már az kellett, hogy az első Mórutz Lukács Ferenc megmozdult rög legyen. Mért nem volt megelégedve a falubeli lányokkal? Mért és hogy hallott hírt arról, hogy van Csécsén egy nekivaló? Honnan vette a vér mozgalmasságát, hogy képzelete át tudott szállani annyi határon s el tudott menni a nagy idegenbe? A kömörői anyakönyvbe ez van beírva:

1807. Die 3-a Martz hozta haza Morutz Lukáts Ferentz háromszori hirdetéssel eljegyzett mátkáját Csétsén lakó Pap István eő klme hajadon leányát Máriát. Megeskettettek Csétsén, Tiszt. Prédikátor Székely János úr által.

A csécsi anyakönyvben pedig így van beiktatva:

1807. I. Martz. Kömörőbe lakó Mórutz Ferencz az ő eljegyzett mátkájával Csécsi Pap Máriával a házasság végett megeskettetett a csécsi Rfta templomba Székely János akkori prédikátor által. Tanúk Ns csécsi Göntzy Sámuel és Kömörei Farkas Ferenc.

A két bejegyzés hangjában van valami ünnepélyesség, ami a teljességgel szokatlan eseményeknek szól, annak, hogy ilyen távoli falvakból adódott össze a pár. A csécsi anyakönyvbe még be van vezetve a kömörei pap igazoló levele, amit a vőlegény a maga hazulról hozott tanújával magával vitt. A levél így szólt:

Copia. Tanúbizonyságtévő levelemet mutató betsületes Ifjú legény hallgatóm Mórutz Ferencz eő kegyelme; Minekutána a felsőbb kegyelmes rendelések szerint eljegyzett Mátkájával ezen tekt. Ns. Szatmár vármegyék Csécsén lakó becsülletes Pap István őkegyelme hajadon leányával Máriával, három egymást követő Úrnapokon, a szt. gyülekezet előtt kihirdettetett volna: semmi akadály tudtomra a legény részéről magát elő nem adta, mely őket a törvényes egybekelésre meggátolhatná. Melyre nézve, a törvényekre való vigyázással, a sz. hittel bátorsággal öszve köttethetnek. Böjtmás hava I. napján 1807-be. Kiadta N. Váradi János kömörői mostani prédikátor.

A Móriczok tehát első feltűnésükkor mint házassági vállalkozók jelennek meg Móricz Lukács Ferenc személyében.

De milyen különös, hogy ennek a Ferencznek fia, Mihály, a nagyapám, már megint nem nyugszik bele a falu családjaiba, s a velük való szövetségbe. Elmegy házasodni Csécséről Kóródra.

Nem kapott megfelelő lányt egész Csécsén. Nem kapott olyat, mint a kóródi Lengyel Zsuzsi, a Farkas György lánya?

Úgy látszik, nem, mert nekem ez a házasság tipikusan szerelmi házasságnak tűnik fel.

Most csak arra gondolok, hogy az édesapámnak az volt a szellemi öröksége, hogy apja, nagyapja szabályok ellenére házasodott. Ő sem érezte magát kötelezve, hogy a falu törvényének alávesse magát.

Sokkal mélyebbről és sokkal messzebbről indult el az embernek egy ilyen döntő lépése. Móricz Bálint házasságával felégette maga mögött a hidat. Móritz Ferenc, a nagyapja, hazavitte a Pap Están lányát Kömörőbe 1807-ben. Első fiuk, Pál, még ott született 1808-ban, de a második gyerek 1810-ben Csécsén született. Három évig sem bírta ki, hogy szülőfalujában maradjon. Haza kellett mennie a felesége falujába.

Minden család nívóját az asszony szabja meg. Az asszony a fészek. Az asszony a melegágy. Az asszony soha nem engedi mélyebbre szállani a saját ivadékainak sorsát, mint amilyenben ő nőtt, de viszont az asszony csak a legritkább esetben képes arra, hogy a férje nívójára felemelkedjék. Az a szabályos és normális, hogy az asszony pontosan az anyja mintájára rendezkedik be, s a saját családjába olvasztja be a férjét, akinek az összes családi vonatkozását elnyírja s megszünteti.

Úgy látszik, ez a Pap István, a Ferentz feleségének az apja, jobb család volt. Már az is mutatja, hogy nemes tanú volt a lánya esküvőjén. Ez szerezhette meg a csécsi dézsmásságot a vejének, talán éppen a nemes Göntzy Sámuel segítségével.

Pap Mária hazahozta az urát. De a megmozdulás már őket kimozdította a falu keretéből. Harminchárom évig éltek együtt a falu nyugati végén levő különálló házban, a faluval farkasszemet nézve. Még az első fiát ő házasította meg, s elvétette vele "a Kis Dániel testvérét", "Néhai Nemes Kis Mihály elmaradott árva hajadon leányát, Esztert".

Ez szabályszerű házasság volt. A nemes Kisek alapító családképpen szerepelnek Csécse történetében. Ha ez a Pál három év múlva a Tiszába nem fúl, akkor talán a Móriczok mégiscsak beletörtek volna a falu törvényébe. A Kiss-vagyon megőrölte volna őket. Ez az a vagyon, amely egy másik Kiss lány által a Komáromy Károly családjáé lett, s ennek egyetlen árvájával a Nyilas pap fiának a kezébe jutott.

A Móriczok kiestek a falu markából, s mivel a családépítő Pap Mária három év múlva a Pál fia s eggyel a férje után, 1841-ben meghalt, Mihály fia már a saját feje szerint házasodott, e lépéssel végleg elpuskázva a dolgot: ez a Mihály huszonöt éves korában a kóródi Lengyel Zsuzsinak kötötte be a fejét, s ezzel leragadt a szegénységbe. Még öt évig ugyan állott a jobbágykor, s nem lehetetlen, hogy ő maga is dézsmás volt, de a tizenöt váltóforintos emlék, a malac és a bornyú eset arra mutatnak, hogy fődhöz ragadt szegényemberek voltak volna, ha az az ötholdnyi örökség nem áll lábuk alatt.

A testvérük, János, nem nősült meg, hét évig együtt élt velük, s 1850-ben meghalt. Egy évvel édesapám születése előtt.

S 1855-ben Mihály, a nagyapám is meghalt a nagy kolerában.

Ennyire zavaros és szokatlan sorsvonal van a Móriczok mögött, ami mind hatással volt a kisfiúra, aki négyévesen maradt árván, s még nem volt ötéves, mikor mostohát kapott.

Ha az ember tudja, hogy mi a sorsa a faluban a rendetlen családból származó árvának, csak akkor értheti meg az édesapám gyermekkorát.

Hogy bírná el a megrendíthetetlen nyugalomra berendezett falutörvény az ilyen családot? A nagyapja bekőtözött, az apja más faluból hozott feleséget. A Kissek megtagadták, a Papok elmúltak tőlük, az anyának semmi feje foka nem volt csécsi, és ráadásul egy más faluból idekerült s egy csöppet sem népszerű mostohaapa, a veterán katona tetőzte be a zűrzavart. Aki legalább annyira jó volt, mint a rossz kertésznek a jégeső: mindent rá lehetett fogni.

A fehér fecskét a testvérei, a szabályszerű fekete fecskék halálra csipkedik. Az én apám fehér fecske volt, a barna verebek és a szürke varjak közt. Csoda, hogy meg nem ették, mire megnőtt. S most ez a szokatlan madár végleg elvesztette a sorsát. Örökre lehetetlenné tette, hogy a faluba beleolvadhasson: elvette az özvegy papné kisasszonylányát.

Azt a kisasszonyt, akit, mint megérkezett Petneházáról, az urak, úrfiak világából, az anyja első nap pendelyre vetkőztetett és oda állított, hogy mossa fel a földes szobát. Ez volt az összes előkészítése a parasztasszonyi sorsra, hogy több könnye hullott a földre, mint amennyi vizet hintett rá. Könnyeivel mázolta fel a konyhát.