Virginia Woolf
Kuća duhova i druge priče

KUĆA
DUHOVA
i druge priče

Virginia Woolf

s engleskog prevela
Sanja Lovrenčić

KUĆA DUHOVA

U koji god sat se probudiš, negdje su se zatvarala vrata. Iz sobe u sobu su išli, s rukom u ruci, podizali ovdje, otvarali ondje, provjeravali – sablasni par.

“Tu smo ga ostavili”, rekla je ona. A on doda, “Oh, ali i tu!” “Gore je”, mrmljala je. “I u vrtu”, šaptao je. “Tiho”, rekoše, “inače ćemo ih probuditi.”

No niste nas vi probudili. O, ne. “Traže ga; povlače zastore”, moglo bi se reći i pročitati još stranicu ili dvije. “Sad su ga našli”, moglo bi se pomisliti sa sigurnošću, zaustavljajući olovku na margini. A onda, umorivši se od čitanja, moglo bi se ustati i pogledati, kuća sva prazna, vrata otvorena, samo šumski golubovi zadovoljno šuškaju i brujanje vršilice dopire s imanja. “Zašto dođoh ovamo? Što htjedoh naći?” Moje su ruke prazne. “Možda ipak gore?” Jabuke su na tavanu. I onda opet dolje, vrt tih kao i prije, samo je knjiga skliznula u travu.

No našli su ga u salonu. Nije bilo tako da ih se moglo vidjeti. Prozorska okna odražavala su jabuke, odražavala ruže; sve lišće bilo je zeleno u staklu. Kad bi se kretali kroz salon, jabuka bi samo okrenula svoju žutu stranu. Ali trenutak potom, ako bi se vrata otvorila, po podu se rasulo, po zidovima povješalo, visjelo sa stropa – što? Moje su ruke prazne. Drozdova sjena preletjela je sagom; iz najdubljih bunara tišine šumski je golub izvukao svoj mjehurić zvuka. “Sigurno je, sigurno, sigurno”, meko je otkucavalo bilo kuće. “Blago zakopano; soba...” bilo se zaustavi. Oh, je li to zakopano blago?

U sljedećem trenu svjetlo se izgubi. Vani u vrtu dakle? No stabla su prela tamu za lutajuću zraku sunca. Tako nježna, tako rijetka, svježe potonula pod površinu, zraka koju tražim neprestano je sjala iza stakla. Smrt je staklo; smrt je između nas; došla najprije po ženu, prije stotinu godina, ostavljajući kuću, pečateći sve prozore; sobe bijahu zamračene. On napusti kuću, napusti nju, ode na sjever, ode na istok, vidje obrnute zvijezde na južnom nebu; potraži kuću, nađe gdje je kapnula pod Downs. “Sigurno je, sigurno, sigurno”, kucalo je razdragano bilo kuće. “Blago tvoje.”

Vjetar huji uz drvored. Stabla se saginju i svijaju na ovu i na onu stranu. Mjesečeve zrake divlje pljuskaju i prolijevaju se u kiši. No zraka svjetiljke pada ravno kroz prozor. Svijeća gori uspravno i mirno. Lutajući kućom, otvarajući prozore, šapćući da nas ne probudi, sablasni par traži svoju radost.

“Tu smo spavali”, kaže ona. A on dodaje, “Bezbrojni poljupci.” “Budeći se jutrom – ” “Srebro između stabala – ” “Gore – ” “U vrtu – ” “Kad bi došlo ljeto – ” “Zimi snježno doba – ” Vrata se zatvaraju negdje u daljini, lupajući blago poput otkucaja srca.

Bliže prilaze; zastaju na vratima. Vjetar se smiruje, kiša skliže srebro niz staklo. Naše oči se zamračuju; ne čujemo korake pokraj sebe, ne vidimo gospu kako širi svoj sablasni ogrtač. Njegove ruke zakriljuju svjetiljku. “Gledaj”, on diše. “Čvrsto usnuli. Ljubav na njihovim usnama.”

Naginju se držeći svoju srebrnu svjetiljku nad nama, gledaju dugo i duboko. Dugo zastaju. Vjetar nasrće pravocrtno; plamen se malo savija. Divlje zrake mjesečine probijaju i pod i zid, sastaju se i stvaraju mrlje na pognutim licima; zamišljenim licima; licima koja ispituju spavače i traže njihovu skrivenu radost.

“Sigurno je, sigurno, sigurno”, ponosno kuca srce kuće. “Duge godine – ” uzdiše on. “Opet si me našla.” “Ovdje”, mrmori ona, “spavajući; čitajući u vrtu; smijući se, kotrljajući jabuke na tavanu. Ovdje smo ostavili svoje blago –” Naginju se, njihovo svjetlo podiže kapke s mojih očiju. “Sigurno je, sigurno, sigurno”, divlje otkucava bilo kuće. Budeći se vičem, “Oh, zar je to vaše zakopano blago? Svjetlost u srcu.”

PONEDJELJAK ILI UTORAK

Lijena i ravnodušna, lako otresajući prostor s krila, znajući svoj put, čaplja promiče iznad crkve, pod nebom. Bijelo i udaljeno, zaokupljeno sobom, nebo u beskraj pokriva i otkriva, odlazi i ostaje. Jezero? Izbriši mu obale! Planina? Oh, savršeno – sunčevo zlato na njenim obroncima. Paperje koje pada. Paprat onda, ili bijelo perje, uvijek i zauvijek –

Žudeći za istinom, iščekujući je, tegobno destilirajući malobrojne riječi, vječito žudeći – (vrisak kreće ulijevo, drugi udesno. Kotači udaraju nesklad. Omnibusi se gomilaju u sukobu) – vječito žudeći – (sat svečano, u dvanaest jasnih udaraca izjavljuje da je podne; svjetlost rasipa zlatne krljušti; djeca se roje) – vječito žudeći za istinom. Crvena je kupola; novčići vise na stablima; dim se vuče iz dimnjaka; lavež, dozivanje, povik “Kupujem željezo” – a istina?

Blistajući do savršenstva, muške noge i ženske noge, obložene crnim ili zlatnim – (Ovo maglovito vrijeme – Šećera? Ne, hvala – Opće dobro u budućnosti) – svjetlost vatre odapinje strelice, čini sobu crvenom, sve osim crnih likova i njihovih sjajnih očiju, dok se vani istovaruje vozilo za dostavu. Gospođica ta i ta pije čaj za svojim radnim stolom, a debelo staklo izloga čuva krznene kapute –

Vijoreći, kao list laki, gomilajući se u kutovima, nošeni između kotača, zapljusnuti srebrom, kod kuće ili vani, skupljeni, raspršeni, spiskani u različitim mjerilima, pometeni, odneseni, razderani, potonuli, skupljeni – a istina?

Sada sabrati pokraj kamina, na bijelom mramornom četverokutu. Rastući iz slonokosnih dubina, riječi izlijevaju svoje crnilo, cvjetaju i nadiru. Pala je knjiga; u plamenu, u dimu, u trenutnim iskrama – ili pak putujući: mramorni četverokutni privjesak, ispod njega minareti i indijska mora, dok prostor nadire plavo i zvijezde blistaju – istina? ili sad, zadovoljstvo bliskošću?

Lijena i ravnodušna, čaplja se vraća; nebo zastire svoje zvijezde; zatim ih otkriva.

NENAPISANI ROMAN

Takav izraz nesreće bio je već i sam dovoljan da natjera pogled na sklizanje preko ruba papira do lica jadne žene – beznačajnog bez tog izraza, u njemu gotovo simbol ljudske sudbine. Život je ono što vidiš u očima ljudi; život je ono što nauče i kad su jednom naučili, nikad, premda se trude to sakriti, ne prestaju biti svjesni – čega? Da je život takav, čini se. Pet lica nasuprot meni – pet zrelih lica – i znanje u svakome od njih. Čudno je ipak kako ljudi to žele sakriti! Znakovi suzdržanosti na svim tim licima; zatvorene usne, zasjenjene oči, svatko od njih petero čini nešto da bi sakrio ili opovrgnuo to znanje. Jedan puši; drugi čita; treći provjerava bilješke u rokovniku; četvrti zuri u kartu željezničke linije u okviru ispred sebe; a peta – strašna je stvar u vezi s petom osobom to što ne čini uopće ništa. Gleda život. Ali, jadna moja nesretna ženo, daj zaigraj igru – hajde, svima nama za ljubav, sakrij to!

Kao da me čula, podigla je pogled, malo se pomaknula u sjedalu i uzdahnula. Kao da se ispričava i u isti mah mi kaže: “Da samo znate!” Zatim se ponovno zagledala u život. “Ali ja znam”, odgovorih bezglasno, pristojnosti radi gledajući Times. “Poznata mi je cijela ta smicalica. ‘Mir između Njemačke i savezničkih sila jučer je službeno proglašen u Parizu – Signor Nitti, talijanski premijer – putnički vlak sudario se s teretnim vlakom kod Doncastera...’ Svi znamo – Times zna – ali se pretvaramo da ne znamo.” Moj pogled se ponovno odšuljao preko ruba papira. Ona je zadrhtala, čudno trgnula ruku do sredine leđa i odmahnula glavom. Opet sam zaronila u svoj veliki rezervoar života. “Uzmi što god želiš”, nastavila sam, “rođenja, smrti, vjenčanja, dvorske vijesti, navike ptica, Leonarda da Vincija, ubojstvo u Sandhillsu, visoke nadnice i troškove života – oh, uzmi što god želiš”, ponovih, “sve je u Timesu!” Ona je opet, beskrajno umorno, okretala glavu na jednu pa na drugu stranu sve dok se ta glava, kao zvrk izmoren vrtnjom, nije smirila na vratu.

Times nije zaštita od žalosti poput njezine. No druga ljudska bića onemogućila su razgovor. Najbolje što se moglo učiniti protiv života bilo je smotati novine u savršen četverokut, šuštav, debeo, nepropustan čak i za život. Učinivši to, brzo podignuh pogled, naoružana vlastitim štitom. Ona je probila štit; pogledala mi u oči kao da na njihovom dnu traži kakav god talog hrabrosti i pretvara ga u vlažnu glinu. A sam njezin trzaj rukom poricao je svaku nadu, rušio svaku iluziju.

I tako smo se kotrljali kroz Surrey, pa preko granice u Sussex. Gledajući u život, nisam primijetila da su ostali putnici izašli, jedan po jedan, sve dok nismo ostale same s čovjekom koji je čitao. Pred nama je bila stanica Tri Mosta. Polako smo klizili niz peron i stali. Hoće li nas taj muškarac sad napustiti? Molila sam u oba smjera – na koncu sam molila da ostane. U tom trenu on je ustao, prezrivo smotao novine kao nešto s čim je gotov, naglo otvorio vrata i ostavio nas same.

Nesretna se žena malo nagnula prema meni i obratila mi se blijedo i bezbojno – govorila o postajama i praznicima, o braći u Eastbourneu,[1] godišnjem dobu koje je bilo, ne sjećam se više, na početku ili na kraju. No naposljetku, pogledavši kroz prozor i videći, znam, samo život, uzdahnula je, “Dugo ne dolaziti – to je loša strana toga – ” Ah, sad se približavamo katastrofi, “Moja šogorica – ” gorčina njenog tona bila je kao limun na hladnom čeliku, i nije se obraćala meni nego sebi kad je promrmljala, “besmislica, rekla bi – svi oni tako kažu”, i govoreći se vrpoljila kao da joj je koža na leđima poput kože očerupane kokoši iz izloga mesnice.

“Oh, ta krava!” uskliknula je nervozno, kao da ju je velika drvena krava na livadi iznenadila i spasila od neke indiskrecije. Zatim je zadrhtala i ponovila onaj čudni uglati pokret koji sam već vidjela, kao da je nakon nekoga grča peče ili svrbi negdje između lopatica. Zatim je opet izgledala kao najnesretnija žena na svijetu, i ja sam joj opet predbacivala, premda ne s istim uvjerenjem, jer ako bi postojao razlog, i ako bih znala razlog, stigma bi bila uklonjena sa života.

“Šogorice – ” rekoh –

Njene usne se napućiše kao da će pljunuti otrov na svijet; ostadoše napućene. Samo je uzela rukavicu i jako trljala mrlju na prozoru. Trljala je kao da želi nešto zauvijek izbrisati – neku ljagu, neko neizbrisivo zagađenje. Zaista, mrlja je unatoč svem njenom trljanju ostala, a ona je potonula u sjedalo s drhtajem i zabacivanjem ruke koje sam već očekivala. Nešto me tjeralo da uzmem svoju rukavicu i trljam svoj prozor. Jer i tu je bila mala mrlja na staklu. I unatoč svem mom trljanju tu i ostala. Onda je grč prošao i mojim tijelom; zabacila sam ruku i trgnula je do sredine leđa. I moja je koža bila poput one vlažnog pileta u izlogu; neko mjesto između lopatica svrbjelo je i peckalo, činilo se ljepljivim i hladnim, činilo se sirovim. Mogu li ga dosegnuti? Potajno sam pokušavala. Ona me vidjela. Smiješak beskrajne ironije, beskrajne žalosti zalepršao je i nestao s njenog lica. No nešto je predala dalje, podijelila svoju tajnu, prenijela svoj otrov; više neće razgovarati. Zavalivši se u svoj kut, zaklonivši svoje oči od njenih očiju, videći samo brežuljke i doline, sive i ljubičaste boje zimskog krajolika, čitala sam njenu poruku, gonetala njenu tajnu, čitajući je ispod njezinog pogleda.

Hilda je šogorica. Hilda? Hilda? Hilda Marsh – Hilda rascvjetana, punih grudi, matrona. Hilda stoji na vratima dok se fijaker zaustavlja, držeći novčić. “Jadna Minnie, više nalik skakavcu nego ikad – stari ogrtač koji je imala i prošle godine. No dobro, s dvoje djece u ova vremena čovjek ni ne može učiniti više. Ne, Minnie, ja ću; evo, kočijašu – kod mene vam ne prolaze te smicalice. Uđi, Minnie. Oh, mogla bih nositi tebe, a kamoli ne tvoju košaru!” I tako one ulaze u blagovaonicu. “Teta Minnie, djeco.”

Polako se noževi i vilice spuštaju iz uspravnog položaja. Ustaju oni (Bob i Barbara), ukočeno pružaju ruke, vraćaju se na stolce, zure između zalogaja. (Ali to ćemo preskočiti; ukrase, zastore, porculanski tanjur s trolisnim ukrasom, žute pravokutnike sira, bijele kvadrate prepečenca – preskočiti, oh, ali čekaj! Na pola puta kroz objed, jedan od onih drhtaja; Bob zuri u nju, sa žlicom u ustima. “Nastavi jesti svoj puding, Bob”; ali Hilda negoduje. “Zašto bi se morala trzati?” Preskoči, preskoči, sve dok ne stignemo do odmorišta na gornjem katu; stubište s mjedenom ogradom; istrošeni linoleum; oh, da! mala spavaonica s pogledom na krovove Eastbournea – krivudavi krovovi poput leđa gusjenica, ovamo, onamo, isprugani crveno i žuto, s plavocrnim pokrovom od škriljevca.) Sad, Minnie, vrata su zatvorena; Hilda teškim korakom silazi u podrum; ti razvezuješ vrpce na svojoj košari, polažeš na krevet mršavu spavaćicu, postavljaš jednu pokraj druge krznom podstavljene pustene papuče. Zrcalo – ne, izbjegavaš zrcalo. Neki metodični raspored igala za šešir. Možda nečega ima u kutiji od školjaka? Treseš je; biserni gumb za ovratnik koji je tu bio i prošle godine – to je sve. A zatim glasan udah, uzdah, sjedenje pokraj prozora. Tri popodne u prosincu; kiša rominja! jedno svjetlo dolje u krovnom prozoru velike trgovine tkanina; drugo gore u sobi neke sluškinje – to se gasi. Ne preostaje joj ništa što bi gledala. Na trenutak praznina – a onda, o čemu misliš? (Pogledat ću je malo, tu na sjedalu nasuprot; spava ili se pretvara da spava; o čemu bi, dakle, mislila sjedeći pokraj prozora u tri sata popodne? Zdravlju, novcu, brdima, svojemu Bogu?) Da, sjedeći na samom rubu stolca, gledajući preko krovova Eastbournea, Minnie Marsh moli se Bogu. To je sve vrlo dobro; može i trljati okno, kao da će tako bolje vidjeti Boga; no kojega Boga ona vidi? Tko je Bog Minnie Marsh, Bog stražnjih ulica Eastbournea, Bog tri sata popodne? I ja vidim krovove, i ja vidim nebo; ali oh, jao – to gledanje Bogova! Više nalik predsjedniku Krugeru[2] nego princu Albertu[3] – to je najviše što mogu učiniti za njega; i vidim ga na stolcu, u crnom salonskom kaputu, nije baš ni jako visoko; mogu mu dobaviti oblak ili dva da sjedi na njima; i još njegova ruka koja se vuče po oblaku i drži neki prut, je li to policijska palica? – crna, debela, s trnjem – brutalni stari nasilnik – Minniein Bog! Je li joj on poslao svrbež, ono mjesto na leđima, i trzaj? Je li to razlog zbog kojeg se moli? Ono što želi ukloniti s okna jest mrlja grijeha. Oh, počinila je neki zločin!

Ja imam svoj asortiman zločina. Šuma juri i leti – ljeti ondje ima zvončića; na čistini, kad dođe proljeće, jaglaci. Rastanak, je li, prije dvadeset godina? Prekršen zavjet? Ne Minniein!... Ona je bila vjerna. Kako je njegovala svoju majku! Sva njena ušteđevina u nadgrobni kamen – vijenci pod staklom – sunovrati u krčazima. No skrenula sam s puta. Zločin... Oni bi rekli da je zadržala svoju bol, potisnula svoju tajnu – svoj spol, rekli bi – znanstveni ljudi. No kakva besmislica osedlati nju spolnošću! Ne – radije ovako. Prolazeći ulicama Croydona[4] prije dvadeset godina, ljubičaste petlje vrpce u izlogu trgovine tkanina, svjetlucave u električnom svjetlu, hvataju njen pogled. Ona zastaje – prošlo je šest. Ako potrči, može još stići kući. Gura staklena okretna vrata. Vrijeme je rasprodaje. Plitice prepune vrpci. Ona zastaje, povlači ovo, opipava ono s ispupčenim ružama – ne treba izabrati, ne treba kupovati, svaka plitica sa svojim iznenađenjima. “Ne zatvaramo sve do sedam”, a onda jest sedam. Ona trči, juri, kući stiže, ali prekasno. Susjedi – liječnik – maleni brat – kotlić – opekline – bolnica – mrtav – ili samo šok zbog toga, krivica? Ah, ali pojedinosti nisu važne! Važno je ono što nosi u sebi; mrlja, zločin, nešto što treba okajati, uvijek tamo između njenih lopatica. “Da”, čini se da mi kima, “to je ono što sam učinila.”

Jesi li učinila, što si učinila, nije me briga; to nije ono što želim. Izlog s ljubičastim mašnama – to će biti dovoljno; pomalo jeftino, možda, pomalo otrcano – kad netko već ima asortiman zločina, a opet, toliko ih je mnogo (da zirnem opet na nju – još uvijek spava ili se pretvara da spava! blijeda, iscrpljena, zatvorenih usta – tračak svojeglavosti, više nego što bi čovjek mislio – ni nagovještaja spola) – toliko mnogo zločina nisu tvoj zločin; tvoj je zločin bio jeftin, samo je kazna uzvišena; jer sad se otvaraju crkvena vrata, prima je tvrda drvena klupa; na smeđim pločicama ona kleči; svakog dana, zima, ljeto, sumrak, zora (i sad to pokušava), ona moli. Svi njeni grijesi padaju, zauvijek padaju. Ono mjesto ih prima. Ispupčeno je, crveno je, gori. Zatim se trza. Mali dječaci pokazuju. “Bob za ručkom danas” – no najgore su postarije žene.

Ali sad zbilja više ne možeš sjediti i moliti se. Kruger je potonuo ispod oblaka – kao premazan slikarskim kistom tekućeg sivila u koje je sam dodao tračak crne – sad je nestao čak i vrh palice. To se uvijek događa! Baš kad ga ugledaš, osjetiš, netko te prekine. Sad je to Hilda.

Kako je mrziš! Čak će i vrata kupaonice zaključati preko noći, premda ti želiš samo hladnu vodu i ponekad, kad je noć loša, čini se da pranje pomaže. A John za doručkom – djeca – obroci su najgori, a ponekad dođu i prijatelji – paprat ih ne skriva sasvim – i oni naslućuju; pa onda izlaziš, ideš uz obalu, gdje su valovi sivi, a papiri lete, i stakleni su zakloni zeleni i puni propuha, i stolci koštaju novčić – previše – jer moralo bi biti propovjednika uz prudinu. Ah, to je neki crnac – ono zabavljač – čovjek s papigama – jadni mali stvorovi! Zar ovdje nema nikoga tko misli na Boga? – baš tu malo više, iznad mola, sa svojim prutom – ali ne – nema ničega osim sivila na nebu ili, ako je plavetnilo, skrivaju ga bijeli oblaci, i glazba – to je vojna glazba – i što to pecaju oni tamo? Uspijevaju li upecati? Kako djeca zure! Dobro, onda kući zaobilaznim putem – “Kući zaobilaznim putem!” Riječi imaju značenje; mogao ih je izgovoriti starac s brkovima – ne, ne, nije zaista govorio; no sve ima značenje – znakovi na ulaznim vratima – imena iznad izloga – crveno voće u košarama – ženske glave kod frizera – svi govore “Minnie Marsh!” No evo iznenadnog udarca. “Jaja su jeftinija!” To se uvijek događa! Vodila sam je preko vodopada, ravno prema ludilu kada se, kao stado ovaca iz sna, okrenula na drugu stranu i otrčala mi kroz prste. Jaja su jeftinija. Sputana uz obale ovog svijeta, nikakvi zločini, tuge, rapsodije ni ludila za jadnu Minnie Marsh; nikad zakasnila na ručak; nikad na kiši bez kabanice; nikad sasvim nesvjesna jeftinoće jaja. I tako stiže kući – otire čizme.

Jesam li te dobro pročitala? No ljudsko lice – ljudsko lice iznad najkrcatije tiskane stranice sadržava više, zadržava više. Sad, otvorenih očiju, gleda van; a u ljudskom oku – kako ćeš to definirati? – postoji prijelom – dioba – pa kad zgrabiš stabljiku, leptir već ode – noćni leptir koji uvečer lebdi iznad žutog cvijeta – pomakni se, podigni ruku, gore, visoko, dalje. Neću podići ruku. Onda mirno lebdi, treperi, živote, dušo, duše, što god da jesi od Minnie Marsh – ja također na svom cvijetu – jastreb iznad brežuljaka – sama, ili što bi bila vrijednost života? Uzdići se; lebdjeti tiho u večeri, u podnevu; lebdjeti iznad brežuljka. Mahneš rukom – dalje, gore! zatim opet u ravnoteži. Sama, neviđena; gledajući sve tako tiho ondje dolje, sve tako lijepo. Nitko ne vidi, nitko ne mari. Oči drugih naš zatvor; njihove misli naš kavez. Zrak iznad, zrak ispod. I mjesec i besmrtnost... Oh, ali padam na ledinu! Jesi li i ti dolje, ti u svom kutu, kako se zoveš – ženo – Minnie Marsh, neko takvo ime? Tu je ona, čvrsto uz svoj cvijet; otvara torbicu iz koje izvlači šuplju ljusku – jaje – tko je govorio da su jaja jeftinija? Ti ili ja? Oh, ti si bila ona koja je to rekla na putu kući, sjećaš se, kad je stari gospodin, odjednom otvarajući svoj kišobran – ili kišući? U svakom slučaju, Kruger je otišao, ti si došla “kući zaobilaznim putem” i otirala čizme. Da. A sad preko koljena prostireš džepni rupčić u koji padaju mali uglati komadići ljuske – fragmenti karte – puzzle. Da ih barem mogu ponovno spojiti! Kad bi samo htjela sjediti mirno. Pomaknula je koljena – karta je opet u komadićima. Obroncima Anda bijeli blokovi mramora odskakuju i treskaju, nasmrt gnječe cijelu gomilu španjolskih mazgara, s njihovom povorkom – Drakeov[5] plijen, zlato i srebro. No vratimo se –

Čemu, kamo? Otvorila je vrata i spustivši kišobran u pijesak – to se podrazumijeva; kao i neugodan miris govedine iz podruma; točka, točka, točka. Ali ono što ne mogu tako izbaciti, ono što moram, naglavce, zatvorenih očiju, s hrabrošću bataljuna i zasljepljenošću bika napasti i raspršiti, to su, nema dvojbe, likovi iza paprati, trgovački putnici. Tamo sam ih skrivala sve ovo vrijeme u nadi da će nekako nestati ili, još bolje, da će izroniti, kao što bi trebali, ako se priča nastavi dobivajući na bogatstvu i zaobljenosti, sudbini i tragediji, kao što pričama dolikuje, povlačeći za sobom dvojicu, ako ne i trojicu trgovačkih putnika i cijeli šumarak aspidistre. “Listovi aspidistre samo su djelomično skrivali trgovačkog putnika – ” Rododendroni bi ga skrivali sasvim, a k tome bi i meni dali moj ubod crvenog i bijelog za kojim gladujem i težim; ali rododendroni u Eastbourneu – u prosincu – na stolu Marshovih – ne, ne, ne usuđujem se; sve je to stvar korica i bočica, čipaka i paprati. Možda će poslije doći trenutak, pokraj mora. Uostalom, sada osjećam kako me kroz zelene rešetke i glasije brušenog stakla ugodno bocka želja da virnem i zirnem na čovjeka nasuprot – s jednim mogu izaći na kraj. James Moggridge, je li, onaj kojega Marshovi zovu Jimmy? (Minnie, moraš obećati da se nećeš trzati dok ovo ne dovedem u red.) James Moggridge je trgovački putnik za – recimo za dugmad? – ali još nije vrijeme da uvedemo i njih – veliku i malu dugmad na dugačkim kartonima, neki s paunovim očima, drugi mutno zlatni; neki od gorskog kristala, neki od grančica koralja – ali kažem, još nije vrijeme. On putuje, a četvrtkom, kad dolazi u Eastbourne, objeduje s Marshovima. Njegovo crveno lice, male oprezne oči – nipošto sasvim običan – njegov silan tek (tu nema opasnosti; on neće pogledati Minnie dok kruh nije upio sav umak), ubrus zataknut vrhom – ali to je primitivno, i kako god se činilo čitatelju, mene nemojte pozivati za taj stol. Izmaknimo radije u Moggridgeov dom, stavimo to u pokret. Dakle, čizme obitelji nedjeljom popravlja sam James. Čita Istinu. Ali njegova strast? Ruže – a njegova je žena umirovljena bolničarka – zanimljivo – zaboga miloga, hoću bar jednu ženu s imenom koje mi se sviđa! Ali ne; ona je jedno od nerođene djece uma, nezakonita, ništa manje voljena, kao moji rododendroni. Koliko ih takvih umire u svakom romanu koji se piše – najbolje, najdraže, a Moggridge ostaje na životu. Život je kriv. Tu je Minnie koja sad jede svoje jaje nasuprot meni, a na drugom kraju – jesmo li već prošli Lewes? – mora biti Jimmy – zbog čega taj trzaj?

Mora postojati Moggridge – život je kriv. Život nameće svoje zakone; život stavlja zapreke na put; život je iza paprati; život je tiranin; oh, ali ne nasilnik! Ne, jer uvjeravam vas da sam došla svojom voljom; došla sam, zavedena samo nebo zna kakvom prinudom, preko paprati i bočica, poprskanog stola i umrljanih boca. Neodoljivo sam došla, da bih se smjestila negdje na čvrstoj puti, u snažnoj kralježnici, gdje god mogu prodrijeti ili naći uporište u osobi, u duši, čovjeka Moggridgea. Silna stabilnost tvari, kralježnica jaka kao kitova kost, ravna kao stablo hrasta; rebra raširene grane; put napeto jedreno platno; crvene šupljine; usisavanje i isisavanje srca; dok odozgo pada meso u smeđim kockama i pivo šiklja da bi se opet izbućkalo u krv – i tako stižemo do očiju. Iza aspidistre one vide nešto: crno, bijelo, žalosno; sad opet tanjur; iza aspidistre vide stariju ženu; “Marshova sestra, Hilda je više moj tip”, sad stolnjak. “Marsh će znati što ne valja kod Morrisovih...” popričati o tome; stigao je sir; opet tanjur; okrenuti ga – golemi prsti; sad žena nasuprot. “Marshova sestra – nimalo nalik Marshu; jadna postarija žena... Trebala bi hraniti svoje kokoši... Za ime Božje, zašto se trza? Nije valjda nešto što sam