A Cinnamon Latte illata
Author: Stefanie Neeb
Date: 2026-09-18
Publisher: Menő Könyvek

Original Titel: Copenhagen Cinnamon – Delicate

Originalausgabe © 2025 Moon Notes im Verlag Friedrich Oetinger GmbH

Alle Rechte vorbehalten.

Text © Stefanie Neeb, 2025

Stefanie Neeb wird vertreten durch die Agentur Härle.

Fordította: Szalay Zsuzsanna

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató.

Minden jog fenntartva.

Fordította: Szalay Zsuzsanna, 2026

Borító nyomdai előkészítése: Kiss Gergely, 2026

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Herman Virág

Nyomdai előkészítés: Kaposvári Zsolt

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-584-978-9

Mindenkinek, aki még nem látja a saját fényét:

ott van benned és egyedülálló –
minden sugara megváltoztatja a világot.

A mennyezeti ventilátor köröz felettünk. A sötétben csak homályosan látom, de érzem, ahogy a szellő simogatja izzadt bőrömet.

Legszívesebben itt maradnék, becsuknám a szemem, és aludnék. Ahogy Stina. A keze a mellkasomon nyugszik, a lába az enyéim között. A légzése már nyugodt, lustán simogatja a nyakamat.

Kedvelem Stinát. Szeretek a közelében lenni. De leginkább azt szeretem benne, hogy tudja, ki vagyok valójában, és ezzel együtt azt is, mit tettem. És hogy ennek ellenére még mindig itt van.

A tekintetem a kissé nyitott ajkára vándorol. A látványától mély, elégedett ásítás tör fel belőlem, ami még mélyebbre présel a matracba. Ez veszélyes! Már majdnem éjfél, szóval legfőbb ideje, hogy menjek.

Lassan leválasztom az ujjait magamról, óvatosan kigördülök a teste alól, és felülök. A lábam alatt érzem a farmerom anyagát – a többi cuccomnak is itt kell lennie valahol.

A lehető legcsendesebben felállok, összeszedem a holmimat, és felöltözöm. Épp az övcsatnál tartok, amikor hirtelen felgyullad mögöttem a villany.

– El akartál búcsúzni, ugye?

A francba! Becsatolom az övet, és Stina felé fordulok.

– Persze. Csak azt hittem, már alszol.

– Hitted, vagy inkább remélted? – Felül, és kék szemével kíváncsian néz rám. Nem zavarja, hogy közben a takaró lecsúszott a melléről. Miért is zavarná? Stina nemcsak hihetetlenül okos, de fantasztikus teste is van, és ezt tudja is. Ahogy én is, sajnos. És nem csak ezt. Azt is tudom, milyen érzés ölelni. Csábító lenne ott folytatni, ahol abbahagytuk, de…

Mennem kell. Úgyhogy elszakítom róla a tekintetemet, visszaülök az ágy szélére, és felkapom a tornacipőmet.

– Nem jelent gondot elbúcsúznom – kerülöm a kérdését.

– Igaz. Csak az, hogy maradj. Pedig nem tudod, mit hagysz ki! Állítólag isteni a kávém.

– Tényleg? – fordulok felé vigyorogva.

– Igen. Egy barátomtól kapom. Kávézója van, és a világ legjobb kávébabjait tartja.

– Biztos remek srác.

Stina felnevet.

– Tényleg az vagy. És… ha esetleg nem tudnád, innen sokkal gyorsabban eljutnál reggelente a Copenhagen Cinnamonba.

Ez igaz. A kávézó csak egy saroknyira van Stinától. De Knud nem.

– Bocs, Stina. De tényleg haza kell mennem.

– Muszáj? – Kérdőn félrehajtja a fejét. – Akkor hadd találgassak. Knud itthon van?

Bólintok, és előrehajolok, hogy bekössem a cipőmet. Pedig már rég be van kötve.

– Még mindig ezt csinálod, ugye? – Hirtelen megérzem a kezét a hátamon, és azonnal megmerevedek. A fizikai közelség rendben van. Ha nem párosul semmi mélyebbel. És a kérdése mélyre hatol. Szóval nem válaszolok.

– Mads, nagyon jó, hogy ennyire törődsz Knuddal. De nem vagy érte felelős. Csak magadért…

– Hagyd abba, Stina! – szakítom félbe durván. De már késő. A torkom összeszorul. Emlékek tömkelege zárja el a levegőt.

Akkoriban én voltam a felelős. És elbuktam.

Szóval én vagyok a hibás.

Örökre.

– Ahogy akarod. – Stina nem hangzik dühösnek, inkább lemondónak. Elhúzza a kezét, és sóhajtva hátradől a párnájára. – Bármit is tervezel, én most alszom egy kicsit.

– Jól teszed – válaszolom. Könnyednek kellene hangzania, de nem az. Inkább még mindig nyers. És hogy az egész ne végződjön csúnyán, hátradőlök, és búcsúcsókot nyomok Stina homlokára. – Találkozunk jövő héten?

– Nem, nem, nem, kedvesem. Ez nem így működik.

– Nem? – Homlokráncolva nézek rá. Talán mégis dühös?

– Mi nem vagyunk egy pár. Szóval semmi tervezett randi. Nem akarom, hogy összeszokjunk!

Felnevetek, és az ujjaim köré tekerem az egyik hosszú szőke tincsét.

– Akkor viszlát…? – Valamikor, mondanám, ám ő ekkor felveti a szerdát. – Hogyhogy? – kérdezem meglepődve. – Akkor mégis lesz randi?

– Nem! De szerdán csak úgy spontán felhívhatsz. És akkor meglátom, hogy lesz-e spontán időm. Úgy este hét körül?

Mosolyogva hajolok felé. Átkarolja a nyakamat, és a csók, amiben elveszünk, hirtelen inkább tűnik kezdetnek, mint a végnek. Basszus! Annyira maradnék. Hogy az ajkaimmal lejjebb vándoroljak. A mellei felé, a hasa felé. Aztán még lejjebb… amíg újra a nevemet nyögi…

És mégis én vagyok az, aki véget vet a csóknak, gyengéden, de határozottan.

– Akkor viszlát szerdán.

Stina felnéz rám, és mosolyog.

– Pontosan. Hiszen csak telefonálunk.

A biciklim a folyosón áll. Leviszem a három lépcsősoron, és felpattanok a nyeregbe. Libabőr fut végig a gerincemen. Szeptember. Tényleg véget ért a nyár. Napközben a nap még próbálkozik, és ma tényleg egész melegnek éreztem. De mostanra már határozottan ott az ősz a levegőben, hűvösebb van, és a lámpák fényében könnyű köd gyűlik össze. Útközben az arcomon és a hajamon is érzem, amely a homlokomhoz tapad. De mindegy, úgyis zuhanyoznom kell még.

Miután leteszem a biciklimet a pincében, és felszaladok a lépcsőn a második emeletre, először balra húz a szívem. Knud ajtajához. Megkönnyebbülés tölt el, amikor meglátom a cipőit, amelyek szépen egymás mellett állnak a lábtörlőn. Ez a jelünk, hogy minden rendben, és ő már ágyban van. Ennek ellenére nem a saját kulcsomat keresem a kulcscsomón, hanem az övét, és kinyitom az ajtót.

Ezt nem hiszem el! Melegszendvics?

Bár a konyhában az ablak résnyire nyitva van, ananász, sonka és olvasztott sajt árulkodó illatát érezni. Ráadásul a koszos szendvicssütő még mindig a mosogató mellett áll. Mekkora balek! Mintha azt akarná, hogy rajtakapjam.

Több papírtörlőt is megnedvesítek, ráteszem a szendvicssütő alsó lapjára, és ráhajtom a fedelet. Másképp soha az életben nem fogja tudni megtisztítani.

Soha az életben…

Gondolatok cikáznak a fejemben. Gondolatok, amelyek gonoszul a szívembe szúrnak, mert egy napon elkerülhetetlenül valósággá válnak.

A halálnak nincs meghatározott hangereje. Csendesen lopakodhat. Titokban egyeztethet az élettel, és határidőt szabhat neki. De fülsiketítően hangosan is lecsaphat.

Vajon Knuddal hogyan lesz? Én leszek az, aki megtalálja? Az ágyában? A kanapén?

Elhessegetem a kéretlen képeket, amelyeket az elmém küld nekem, de az ideges nyugtalanság megmarad, és arra késztet, hogy továbbmenjek a folyosón, a hálószobájába.

Az ajtó csak be van hajtva. Óvatosan betolom, épp csak annyira, hogy elég fény jusson be a szobába, és lássam az ágyat.

Knud az oldalán fekszik. Sűrű, fehér haja szanaszét áll a tarka csíkos párnán. Alszik. Mellkasa szabályosan emelkedik és süllyed, ehhez halk horkolás társul. Másokat biztosan idegesítene ez, én viszont szívesen hallgatom.

Mert ez egy életjel.

A bizonyíték, hogy a nagyapám még mindig itt van velem.

Az elmúlt négy hónapban a tehenekkel együtt keltem, már hat órakor gumicsizmában és kertésznadrágban dolgoztam, szélfútta hajjal.

Ma Koppenhága ébresztett. A város zaja alulról tör fel hozzám a nyitott erkélyajtón át. Vidám kerékpárcsengő, motorzúgás, beszélgetés. Kiáltások és nevetés kavalkádja, amelyhez most még a Szent Miklós templom harangja is csatlakozik.

– Igen, te is hiányoztál nekem, te őrült város! – kiáltom, és egy cowboycsizmával a lábamon ugrálok át a padlón uralkodó vad káoszon. A másik az előszobában lehet?

Útközben előhalászom a kardigánt a bőröndömből, felkapom a telefonomat az asztalról, és a táskámba gyömöszölöm a pénztárcámmal együtt. Gyors pillantást vetek az órára a konyhasziget mellett, és megbotlom. Már kilenc óra? A fenébe!

Miért vagyok mindig késésben?

Kávéra már nincs idő, rendes frizurára pedig pláne nem. Az én fürtjeimmel már hatkor fel kellett volna kelnem ahhoz. De legalább nem hiába ugrálok keresztbe a lakáson, mert az előszobatükör alatti cipőhalomban valóban megtalálom a másik csizmát. Most már minden megvan, ugye? Kulcs, pénz és… az erkélyajtó! Visszarohanok, és becsukom. Nem akarom, hogy megint meglátogassanak a galambok. Bármennyire is szeretem az állatokat, itt bent semmi szükség rájuk.

Lift vagy lépcső? Ha futok, gyalog gyorsabban megteszem a négy emeletet, de mivel épp itt van a lift, a kevésbé fárasztó alternatívát választom. Ráadásul így még van időm legalább egy kicsit rendbe hozni magamat. Összekötök néhány fürtöt a tarkómnál, hogy ne lógjanak az arcomba, és gyorsan megpróbálom kisimítani a ruhám fodrait. Hiába. Ugyanolyan makacsok, mint a fürtjeim, és a térdem felett újra és újra feltekerednek. Valamit biztosan elrontottam a varrásnál. De mindegy. Imádom a ruhát, ráadásul a sok apró virágocskával díszített barna anyag remekül illik a bőrömhöz, amely a Hallig-szigeten töltött hónapok alatt mély bronzszínűre változott.

– Godmorgen, Miss Bisgård! – köszönt Holm úr, alighogy leérek az előtérbe. Méghozzá dupla mosollyal, mert visszatükröződik a recepciós pult fényesre csiszolt márványfelületén.

– Önnek is csodálatos reggelt, Holm úr – válaszolok, és nem tudom visszatartani a vigyorgást. Holm túlságosan cuki a portásegyenruhájában és a pontosan elválasztott ősz hajával. Annak ellenére, hogy már évek óta apának dolgozik, és őrzi az apartmanházát, végig angol maradt. Egyenes tartás, barátságos távolságtartás, enyhe akcentus. A legárulkodóbb azonban az, hogy ennyi idő után sem képes tegezni az embereket. Pedig itt mindenki ezt teszi. Én még a rendőrséggel sem magázódnék. Holm esetében azonban élvezem.

– Nagyon köszönöm, Miss Bisgård. Úgy hallottam, az irodába szeretne menni. Rendeljek önnek autót?

– Erre a rövid útra?

– Hát igen. – Tekintete végigvándorol a ruhámon. – Még elég hűvös van odakint.

– Ahogy mondta, még, Holm úr. De… – Mosolyogva megvonom a vállam. – A nap már kisütött. Viszlát később!

Odakint egy pillanatig elgondolkodom, hogy kerékpárral menjek-e, de végül inkább gyalog indulok el. Úgyis késésben vagyok már, úgyhogy az a pár perc, amivel tovább tart, nem számít. Ráadásul jól jön a séta. Nem csak azért, hogy üdvözöljem Koppenhágát. Azt is alaposan át kell gondolnom, hogyan üdvözöljem az apámat. Hogy milyen szavakkal tudnám legjobban meggyőzni az új ötletemről. Nem lesz túl lelkes, az biztos.

Az óváros szűk sikátorai még árnyékosak, a macskaköves út csillog a reggeli harmatban, és most mégis kicsit fázom. Libabőr borítja a lábamat és a karomat. Ez azonban azonnal elmúlik, amikor elérem a Kongens Nytorvot, és a napfény üdvözöl a színház előtti nagy téren.

Idén a gyakorlatom miatt lemaradtam az itteni nyárról, pedig állítólag fantasztikus volt. De a kedvenc évszakom csak most jön. Az ősz!

Koppenhága a színek kavalkádja – a házak, az emberek, a biciklik. De igazán akkor vibrál, amikor a fák is csatlakoznak a látványhoz. Mint most. Már látom a körülöttem lévő hársfák leveleinek aranyló árnyalatait. A kék éggel a háttérben úgy tűnik, mintha belülről ragyognának. Elsétálok a csatorna mellett, ahol az éttermek már készülődnek a napra, átkelek a Sankt Annæ Plads kis zöldövezetén, és bekanyarodok az Amaliegade-ra.

Bisgård & Dahl. Az arany betűk a mérleg felett. A cég logója azonnal szembetűnik, amint befordulok a sarkon. Óriási méretben díszeleg a fehér, impozáns épület tekintélyes homlokzatán. Aki Koppenhágában jogi segítségre szorul, az itt jó helyen jár. Ugyanakkor jól megtömött pénztárcával kell rendelkeznie, vagy legalábbis ismernie kell a megfelelő embereket, mert az iroda a város egyik legrangosabbja, és szabadon választhatja ki az ügyfeleit. Ha Carsten Dahlon múlna, azok kizárólag a legfelső rétegre korlátozódnának. De szerencsére ott van az apám. És az ő aranyszíve.

Hányszor láttam őt hétvégén késő éjszakáig olyan ügyek felett töprengeni, amelyek ugyan alig hoztak pénzt az irodának, de cserébe egy kis emberséget vittek ebbe a világba!

Nem ez volt az egyik oka annak, hogy már kiskoromban biztos voltam benne, hogy egyszer majd átveszem az irodát?

Két kígyó, amelyek összeérnek. A paragrafusjelet már azelőtt meg tudtam rajzolni, mielőtt egyetlen betűt is papírra vetettem volna. Amikor azt is megtanultam, teljes meggyőződéssel írtam minden barátom emlékkönyvébe a „Mi akarsz lenni?” kérdésre: ügyvéd. Felkiáltójellel!

És aztán? Hát… Aztán egyetlen este és egyetlen dal elég volt ahhoz, hogy kétségeket ébresszen bennem.

Kellemetlen nyomás nehezedik a mellkasomra, de lerázom magamról. Ez az én életem, vagyis az én döntésem. Amit egyszerűen még nem hoztam meg.

A főbejárat szombatonként zárva van, ezért a hátsó ajtóhoz sétálok, beütöm a kódot a kijelzőn, és besurranok az épületbe.

– Elnézést! – Egy biztonsági őr feltartóztat. – Van belépési engedélyed?

– Ööö… nincs. De itt a személyim.

– Az nem elég. Ahhoz, hogy bejöhess… – Elhallgat, amikor odaadom neki a személyi igazolványomat. – Jonna Bisgård? Ó, elnézést. Ez… Nem tudtam, hogy…

– Nem is tudhattad – nézek fel rá mosolyogva, és közben majdnem megfájdul a nyakam. Persze. Az alig százhatvan centis magasságommal meglehetősen kicsi vagyok, ő viszont tényleg hatalmas. – Akkor átmehetek? Csak fel akartam ugrani az apámhoz.

– Igen, persze. Várj. – Elpirult arccal félreáll, hogy kinyissa nekem az ajtót a bejárati csarnokba. Egy gesztus, amit mindig értékelek, bár jobban örülök, ha az oka nem csupán a vezetéknevem.

A hatalmas előcsarnoknak olyan illata van, mint mindig. Citromos frissesség, a várószékek bőrének illata és… a sikeré. Még ha apám ragaszkodik is ahhoz, hogy a sikert nem lehet érezni, kitartok amellett, hogy én igenis megérzem.

Számomra a siker illata kicsit olyan, mint apa borotválkozóvize, és a flakonon valami kesernyés fűszerességről, élénkítő mentáról és enyhe vetiverjegyről van szó. Bármit is jelentsen ez.

Körbejárom az elhagyatott recepciós pultot, és a liftek felé tartok. A tükörfényes márványpadlón a sarkam kopogása szinte ijesztően hangosan cseng. Ráadásul úgy tűnik, kavics ragadt a talpamra, mert úgy hangzanak a lépteim, mint az egylábú Ahab kapitányé apám kedvenc filmjéből, a Moby Dickből. Ezt úgy tűnik, Mr. Security is észrevette, mert rám mosolyog. Megint kedvelem.

Akit viszont egyáltalán nem kedvelek, az apám előszobasárkánya, akivel hamarosan biztosan találkozni fogok: Rosa Bruun. Az ellenszenv az első pillanattól kezdve kölcsönös volt, amire, szerintem, igazán büszke lehetek. Végül is ő az oka annak, hogy egyszer csak nem ülhettem többé lábat lóbálva a recepciós pulton, és eltűnt a tál a robbanós cukorkákkal. Akárcsak a kis gyerekíróasztalom apa irodájában.

Most már tényleg elég nagy ahhoz, hogy megértse, ez itt nem játszótér.

Egyáltalán nem értettem meg. De Rosa egyszerűen egy két lábon járó jégtömb, akinek az arckifejezése csupán két állapotot ismer: hideg és még hidegebb. Tulajdonképpen olyan, mint Ahab kapitány. Talán egyszerűen át kellene keresztelnem Rosa Ahabnak. Mosolyom visszatükröződik a fényesre polírozott liftajtón. Egy rózsaszín Ahab? Van benne valami…

– Goddag, Jonna. Édesapád már vár. – Rosa hűvös hangja fogad a negyedik emeleten, pedig még ki sem léptem a liftből. És a vár szót az én ízlésemhez képest túl hangsúlyosan ejti ki.

– Én is örülök, hogy látlak, Rosa – csicsergem túlzott vidámsággal.

– Ó, vagy úgy. Igen, persze. Isten hozott újra itt. – Sötét tekintete egy pillanatra szinte ellágyul, de aztán lesiklik a ruhámon a csizmáimra, és aprólékosan szedett szemöldöke felfelé rándul. Mert nem sötét designerkosztümben születtem – ahogy nyilvánvalóan ő?

Rosa ismét úgy néz ki, mint egy modell egy negyven év feletti elegáns hölgyeknek szóló katalógusból. Sötét hajának minden egyes hulláma a helyén van, bőre makulátlan, kivéve azokat a finom kis ráncokat, amelyek már kialakultak a szeme körül. Ezek azonban nem nevetőráncok. Inkább ítélkezőráncok.

Egyszerűen továbbmegyek, és kinyitom apám irodájának magas, impozáns ajtaját.

– Jonna! – Az íróasztalánál ül, de azonnal feláll, és kitárt karokkal jön felém.

– Hej, apa! – A mellkasához bújok, érzem az öltönye puha anyagát az arcomon, a szakállát, ami enyhén csiklandozza a homlokomat. Érzem az arcszesze illatát, és tudom: otthon vagyok.

– Jól nézel ki, min skat! – Megfogja a kezemet, és ragyogó arccal méreget. – Szépen lebarnultál. És igazán kipihentnek tűnsz!

– Az is vagyok. És bocs a késésért. Valamiért az órám még mindig lassan ketyeg.

– Semmi baj. Nem unatkoztam. – A padlótól a mennyezetig érő ablak előtt álló ülőgarnitúrára mutat. – De gyere, mesélj, milyen volt.

Igazából persze már tudja. Hiszen végig telefonáltunk egymással. Összeszorult gyomorral leülök az egyik széles fotelbe, és kerülöm a tekintetét. Ehelyett azt a kis lyukat bámulom, amit sok-sok évvel ezelőtt fúrtam egy rajzszöggel a dohányzóasztalba, hogy rögzítsem a fonalakat, amikből barátságkarkötőket fontam. Apa akkor nem szólt semmit, csak mosolyogva tűrte. A mai terveimet viszont valószínűleg nem fogja ilyen könnyen fogadni.

– Hallgatag vagy – jegyzi meg, és elkapja a tekintetemet.

– Ó, ööö… neem. Csak még nem érkeztem meg teljesen. Olyan más volt Halligon. Sokkal nyugodtabb, lassabb. Csak a természet.

– Természet? – Mosolyogva hátradől. – Jól hangzik.

– Az is volt. – Mesélek neki a végtelen tengerről, a zord időről, és arról is, milyen jól éreztem magam az állatokkal és a sós mocsaraknál végzett munkával. – Először meg kellett szoknom a másfajta életritmust. Ott nem volt rohanás, nem volt nyüzsgés.

– Hát, az biztosan jól jött neked. – Mosolyogva simítja meg a szakállát. – Így nem késtél el?

– Ó, azért sikerült.

Mély nevetése betölti a szobát. És nem csak azt, hanem engem is. Imádom apa nevetését, és mint mindig, most is melegség tölt el.

– Persze, hogy sikerült. – Előrehajol, és könyökét a térdére támasztja. – Akkor tényleg ezt szeretnéd most csinálni? Ökológiát tanulni?

A melegség hirtelen kihűl, cserébe a szívverésem megduplázódik. Nem csak azért, mert a kérdése félreérthetetlenül éberségről tanúskodik. Nem számítottam arra, hogy ilyen gyorsan felhozza ezt a kényes témát.

– Öö… igen. Vagyis nem. – A hangom megremeg, de mivel tudom, milyen fontos számomra ez a pillanat, igyekszem újra összeszedni magam. – Nagyon tetszett a munka, és az ott töltött idő roppant tanulságos volt. De rájöttem, hogy az ökológia nem a megfelelő szak számomra.

Nem szól semmit. De a szemöldöke felkúszik. Olyan magasra, hogy szinte eltűnik a hajvonalában. Ismerem ezt a pillantást, ez könyörtelen felszólítás az ügyfelének, hogy folytassa, én pedig az előre megfogalmazott szövegem után kutatok.

– Továbbra is úgy gondolom, hogy ez egy nagyon fontos terület. Hogy sokkal többet kell tennünk a környezetért. De a Halligon végzett munka során rájöttem, mennyire szeretek a két kezemmel dolgozni. Vagyis… mennyire szeretek közvetlen hatást gyakorolni. Valamit létrehozni, valamit hátrahagyni. Persze ezt diplomával is lehetne, de számomra ez túl…

– Várjunk csak. Lehetne? Ez meg mit jelent? – Hangja most éppolyan könyörtelen, mint a szemöldöke.

– Öö, hogy… hogy szakmát akarok tanulni? – válaszolom tétován.

Apunak leesik az álla. Mereven ül, nem is tudom, hogy még lélegzik-e, de kihasználom a szünetet, és egyszerűen folytatom.

– Az elmúlt négy hónapban a napi feladataim mellett nagyon sokat dolgoztam fával. Finn megmutatta nekem, és annyira élveztem, hogy el tudom képzelni, hogy asztalosnak tanuljak. – Remegő ujjakkal turkálok a táskámban a levélbontó után, amit kifejezetten neki faragtam. De apa hirtelen mennydörgése megállít.

– Jonna, elment az eszed? Ez nem lehet igaz! Kiváló érettségit szereztél, előtted áll a világ, és te? Ácsinasnak állsz? – Fejét rázva a sűrű hajába túr. A tiszta kétségbeesés gesztusát tökéletesen kiegészítik a vörös foltok, amelyek baljóslatúan kúsznak fel a nyakán az inggallérja alól.

– Egyelőre csak egy ötlet – próbálom megnyugtatni. – Keresek egy helyet, ahol szakmai gyakorlatot…

– Nem, nem keresel! – szakít félbe keményen. – Jonna, elég volt. Hogy az érettségi után el akartad halasztani a jogi tanulmányaidat azért a namíbiai gyermeksegély-szervezetért, oké! Hogy utána az orvosira akartál menni, érthető. És azt az ötletet is jónak tartottam, hogy előtte megszerezd a mentős szakképesítést. De ami utána jött, az maga az éktelen zűrzavar. Az orvosi tanulmányaid abbahagyása, aztán egyik gyakorlat a másik után. Időközben már annyi lett belőlük, hogy alig tudom összeszámolni.

Én viszont igen, és mindet felsorolhatnám neki, de inkább nem teszem, mert apa elkezdi kigombolni az inge gallérját, ami biztos jele annak, hogy mindjárt felrobban.

– Figyelj rám jól, Jonna! Megállapodtunk. Békén hagylak, amíg húszéves nem leszel. És ha addig nem találtál semmit, akkor marad a jog. – Ismét felhúzza a szemöldökét. – És most hány éves is vagy?

Vissza kell fognom egy bosszús szemforgatást, mert nem szeretem azokat a kérdéseket, amelyekre a beszélgetőpartnerem már tudja a választ. De mivel apa makacsul mered rám, azt motyogom:

– Huszonegy.

– Nem, Jonna. Már majdnem huszonkettő. Szóval ennyi volt.

Ezt a beszélgetést már számtalanszor lefolytattuk, tulajdonképpen minden gyakorlat után. És mivel tudom, milyen gyorsan tudja sarokba szorítani az embert, levegőt veszek, hogy megkezdjem a védőbeszédemet.

De ő hirtelen feláll, elővesz egy mappát az íróasztala legfelső fiókjából, és leteszi a dohányzóasztalra.

– Mi ez?

Kinyitja a mappát, és felém tolja. Hideg fut végig a gerincemen. Ez egy munkaszerződés. Egy duális képzésre?

– Most mondtad, hogy szeretnél közvetlen hatást gyakorolni, nem igaz? Szóval ez tökéletesen megfelel a vágyaidnak. – Kivesz egy tollat a zsebéből, és a mappára teszi, úgy, hogy csak nyúlnom kell érte. – Jogot tanulsz, és mellette már az elejétől fogva nálunk dolgozol az irodában.

– Nem! Nem ezt akarom, apa. És ezt te is tudod. – Már annyiszor elmagyaráztam neki. Hogy meg kell találnom a saját utamat. És most? Munkaszerződés az irodával?

A tekintetem segítséget keresve az íróasztala mögötti falra siklik. Még ha az anyámról és rólam készült kép már nem is lóg ott, érzem a közelségét. A kezét, amely olyan melegen és szorosan fogta az enyémet, amikor a fotó készült.

– Én… egyszerűen még nem találtam meg a megfelelőt. Vagyis a saját belső fényemet. Azt, amiért…

– Ó, hagyd már ezt a hülyeséget! – szakít félbe apám durván. – Fény. Lángolás. Álmok. Pontosan tudod, mihez vezetett ez anyádnál. Semmihez. Csak fájdalomhoz. Szóval ne gyere nekem ezzel. Aláírod, Jonna. Különben…

Megdöbbenve bámulok fel rá.

– Különben mi lesz, apa?

Csend áll be közénk. Olyan csend, hogy a szívverésem mintha légkalapácsként dübörögne.

Apa elkerüli a tekintetemet, az ablak felé fordul, kezét mélyen a nadrágzsebébe dugva.

– Szeretlek, Jonna. És az elmúlt években végig támogattalak. De most már elég. Csütörtökön lesz az éves irodai est. Az ügyvédeink mellett a legfontosabb üzleti partnereink is ott lesznek. Jó alkalom, hogy egy-kettőnek bejelentsük a belépésedet. Ezért hétfőig aláírod a szerződést, különben megvonom a pénzed.

– Mi?

– A havi kifizetéseket, Jonna.

Csak ülök döbbenten. Számítottam a rosszallására, egy szóváltásra. Legbelül pedig arra is, hogy egyszer majd nem fog többé támogatni. De soha nem gondoltam volna, hogy apa a pénzét használja fel arra, hogy zsaroljon. Hogy olyan irányba kényszerítsen, amerre nem akarok menni. Mégpedig az ő útjára!

A sokk mellett, ami pillanatnyilag megbénít, valami mást is érzek. Egy apró dühös lángot. Felcsap a mellkasomban, felperzsel a torkomig, és könnyeket csal a szemembe.

Tudom, hogy látja őket, mert amikor felém fordul, elkezd pislogni. Mintha ezzel elűzhetné a könnyeimet. Mintha le tudná bontani a falat, ami az elmúlt percekben közénk emelkedett.

Kényszerítem magam, hogy felálljak, és felveszem a táskámat. Nem tudom, mi lesz velem ezután. Eddig soha nem kellett aggódnom a pénz miatt, egyszerűen mindig volt. És bár a gondolat, hogy apa tényleg végigcsinálhatja ezt, a frászt hozza rám, csak két mondatom van számára.

– Tartsd meg a zsarolási kísérleteidet az ellenfeleidnek. Én a lányod vagyok, és nem egy alku tárgya.

Sikerül megtalálnom a kijáratot, bár minden elmosódik előttem. A parketta. Az ajtókilincs. A lesben álló Rosa az átkozott pultja mögött. Eltűnök a sarkon, kinyitom a lépcsőház ajtaját, de aztán hagyom, hogy újra becsapódjon előttem. Túl sok a könnyem a túl sok lépcsőfokhoz. Így hát megnyomom a lift gombját.

Remegve várok a zárt ajtó előtt, imádkozom, hogy végre jöjjön és elnyeljen, amikor hirtelen Rosa hangját hallom.

– Na? Hogy ment?

– Nem jól. De végigcsináltam. Ahogy megbeszéltük.

Mi? Apa megbeszélte ezt Rosával?

A szívem elnémul. Nem, minden elnémul bennem.

Talán ezért hallom azt a halk hangot? A szövet suhogását, ahogy tétován érintkezik?

Hitetlenkedve hallgatózom, de a hang elhalkul. Ehelyett újra meghallom Rosát.

– Nagyon jó, Jørgen – suttogja. – Tényleg ideje volt meghúzni a gyeplőt. Büszke vagyok rád, min skat!

Kincsem?

Ó, Istenem, ne! A gyomrom összeugrik, olyan fájdalmasan, hogy öklendezni kezdek. A kezemmel befogom a számat, erősen beleharapok az ujjaimba, hogy ne adjak ki hangot. Mégis a lépcső felé veszem az irányt. Ki kell jutnom innen!