Ella Carey

A BERLINI ÁRVA

Fordította: Szieberth Ádám

A mű eredeti címe: The Lost Girl of Berlin

Copyright © Ella Carey, 2021

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Szieberth Ádám, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-164-6 (papír)

ISBN 978-963-614-165-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Fiamnak, Bennek.

„Senki sem tud úgy titkot tartani,

mint egy gyerek.”*

VICTOR HUGO

„Én vagyok az ellenség,

akit megöltél, barátom.”[1]

WILFRED OWEN

[1] Fordította: Szieberth Ádám

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

KATE

Berlin, 1946. március

A dzsip fékcsikorgása fülsértő sikolyként verte fel a hamuszürke város csöndjét. Kate szorosan behunyta a szemét, és görcsösen markolta a fagyos berlini utcán haladó jármű hátsó ülését, azaz fapadját. Lélekben már felkészült rá, hogy a haldokló sas vijjogását idéző, metszően éles, atavisztikus hang után vérfagyasztó, fémes csattanást, majd halk, távoli szirénázást fog hallani. Mint az apja tíz évvel ezelőtti, végzetes balesetekor, amely holta napjáig kísérteni fogja.

Az amerikai haditudósítók kis csapatát szállító dzsip megállt. Üstökösként hasított a gyenge délutáni ködbe a reflektorok sárgás fénycsóvája. Kate csak akkor vett levegőt, amikor a kocsi már hosszú másodpercek óta nem mozdult, és sem csattanást, sem szirénavijjogást nem hallott.

Nyelvébe harapva visszaparancsolta az emlékeit a helyükre, és inkább a régi, patinás, de már romos rezidenciára koncentrált, amely előtt megálltak.

A kertben, amely egykor csoda szép lehetett, hó borította a bukszust és az örökzöldeket, a díszes főkapu pedig tárva-nyitva állt, mintha beinvitálná az embereket a hideg utcáról. A háború előtt tényleg barátságos, vendégcsalogató hely lehetett a vörös téglás, oszlopos ház. Kate szinte látta, ahogy a vendégek belépnek a pazar előcsarnokba, majd jólesően dörzsölgetik a kezüket a duruzsoló kandalló előtt, és vidám kacagás lengi be a gazdagon dekorált szobákat. Vacsora után talán még táncoltak is, és amíg a lányok az ifjú gavallérok vállára hajtották fejüket, a gyerekek az emeleten múlatták az időt. Papírbabákat vágtak ki, és a tollal tömött matracokon ugráltak, majd a selyemhuzatú ágynemű közé süppedve mesét olvastak…

A ház töredezett lépcsőjén most is ült egy kislány.

De nem két sor fényes gombbal ékesített, tengerészkék kasmírkabátka volt rajta, és jó meleg, vastag bőrcsizmát sem viselt. Csak egy formátlan, zsákszerű, piszkos, barna ingruha volt rajta, ahogy dideregve átölelte magát két kis pálcika karjával, a törékeny madárkát idéző, porlepte, piszkafa lábait pedig rongyos, barna mokaszin fedte.

A kislány elkapta Kate tekintetét a gyérülő fényben, és fogva tartotta. Kate a szája elé kapta a kezét.

Az a mély tavat idéző, káprázatosan kéklő szempár berángatta őt a kislány nyomorúságos életébe, amelyet a Berlin népére ragadozóként lecsapó, végeláthatatlan tél is keserített. A város lakói otthonukba kényszerültek, a kitört, bedeszkázott ablakok és a repedések, lyukak szabdalta falak mögé, és a réseket hiába tömködték be papírral, ronggyal, azon is áthatolt a süvöltő szél. Az öregek és a betegek az ágyukban fagytak halálra…

– Sofőr, kiszállok! – hasított a dzsip fagyos légterébe Kate hangja, de a fehéren gomolygó lehelete hiába kerülgette a férfi kérlelhetetlen, mozdulatlan tarkóját. A kiáltását elnyomta a meglóduló kocsi motorzaja, és amikor megpróbált fölállni, hogy előrefurakodjon, és megkocogtassa a sofőr vállát, rögtön visszahuppant a helyére. Jókorát puffant alatta a kemény fapad.

Rick Shearer elkapta a karját, hogy ne essen neki a háttámlának, a terepjáró pedig tovazötyögött, mintha mi sem történt volna. Kate bosszúsan emelte a levegőbe a karját. Rick okos, barna szeme együttérzőn villant rá a puhakalap alól.

Kate reménytelenül próbált mondani valamit neki a zajban, mire a férfi bólintott. Kate vadul pásztázta a környéket, nem tudta, merre járhatnak ezen a sivár senki földjén, mert a leszakadt villanydrótok és a földből kiálló, szörnyek csápjaként meredező vízvezetékcsövek miatt nem lehetett ráismerni az utcákra. Fázósan átölelte a kelleténél is karcsúbb testét, és hátradőlt a fapadon. Ráborult az üres reménytelenség, mint valami kopott, foszladozó, régi pokróc.

Vajon békére lelnek valaha a világégés apró kísértetei?

Kate sok mindent látott már a háború sújtotta Európában tett körutazás során. Látta a koncentrációs táborokat, az ember által elkövethető legszörnyűbb rémtettekről némán tanúskodó krematóriumokat, látta Krakkóban a marhavagonból kimászó, majd a sínek mellett kuporgó férfiakat és nőket, tehetetlenül nézte Rómában az éhezéstől puffadt hasú gyerekeket…

De mindez nem tette immunissá a pusztító háború borzalmaival szemben. Tudta, hogy soha nem lesz képes szemet hunyni afölött, amit a nácik az utóbbi években műveltek.

Egy park mellett dübörögtek el. A padok fából készült ülését már elhordták tűzifának, de a berlini lakások felfűtése így is reménytelen vállalkozás volt.

Amikor a dzsip zötyögve megállt a haditudósítók rozzant szállodája előtt, Kate a szája elé tekerte a sálját, mert a levegőben, csípős hideg ide vagy oda, még mindig a rothadás, a halál és a kiégett épületek bűze terjengett. Jól ráhúzta a gyapjúbéléses kalapot a rövid, göndör, fekete fürtjeire, és megigazította a haditudósítói egyenruhaként viselt kabátját.

Harvey Milton belökte a szövetséges bombázást csodával határos módon átvészelő, rozoga, öreg hotel ütött-kopott ajtaját. Miután kiszálltak, a halál bűze mellett megcsapta orrukat a jól ismert káposztaszag is, amely Kate számára már ennek az istenverte városnak a védjegyévé vált. Harvey rávillantotta azt a híres, széles mosolyát, közszemlére téve a napsütötte arcbőrét szépen ellenpontozó, hófehér fogsorát, és tartotta neki az ajtót. Harvey a zord körülmények dacára mindig úgy festett, mintha most lépett volna ki a forró zuhany alól, és a szőke haja is gondosan hátra volt nyalva, ha esett, ha fújt.

Kate azonban sarkon fordult. Még nem tudta rászánni magát, hogy bemenjen a nyomorúságos, fűtetlen szállodába. Az útközben látott kislány járt a fejében.

És hirtelen belé nyilallt a felismerés: Papát nem tudja visszahozni a sírból, de azt a kis árvát még megmentheti a fagyhaláltól!

Nekivágott a jeges útnak. Néhány lépés után észrevette, hogy Rick Shearer felzárkózott mellé. Csattogott a kövezeten a katonai bakancsuk, amelyet az újságíró-delegáció tagjainak – Kate-et leszámítva csupa férfinak – magukkal kellett hozniuk a tíz hónapos európai útra.

Kate tekintetét előreszegezve elhaladt az út szélén szótlanul gürcölő nők mellett. Ezek az asszonyok még most, a gyülekező sötétségben is a törmelékkupacok eltakarításának reménytelennek tűnő feladatával küzdöttek, méghozzá puszta kézzel. Nem volt más, aki helyrehozza, amit a háború tönkretett, hiszen a megmaradt férfiak a végsőkig legyengültek, a német kormány pedig feloszlott.

– Kate! Tudom, mire készülsz.

– Az a kislány nem éli túl az éjszakát – felelte Kate, aki elhatározta, hogy most hajthatatlan lesz.

– Úgysem hagyják, hogy megírd a sztorit – mondta Rick a rádióban edződött, mély, zengzetes hangján, amely úgy szólt ebben a kísérteties környezetben, mint egy otthoni dal. De Kate száműzte az agyába tolakodó képeket. Most nem akarta látni Manhattan ragyogó fényeit, az ott zajló életet, a háború végét ünneplő, utcán táncoló embereket. Ökölbe szorította a bőrkesztyűs kezét, és ment tovább rendületlenül.

– Nem a sztoriról van szó, Rick.

Mióta meglátta azt a kislányt, nem hagyta nyugodni a kérdés, hogy miként kerülhetett a romos ház lépcsőjére. De nem azért érdekelte, hogy hasznot húzzon a sztoriból, hanem azért, mert segíteni akart – és nem várta, hogy bárki is megértse, miért teszi.

Rick arca elkomorult, és fürkész tekintettel méregette Kate-et. Aztán bólintott, megdörzsölte a borostás állát, és gyalogolt tovább.

Kate-tel azt már közölték, hogy a német nők és az itt állomásozó amerikai katonák közti kapcsolatokról hiába szeretne írni, az amerikai hírszerkesztők nem érdeklődnek a téma iránt, mert egy ilyen cikk rossz színben tüntetné fel a GI Joe-kat. Egy amerikai ezredes elmagyarázta neki, hogy kitörne a káosz, ha a Németországba látogató katonafeleségek megtudnák, hogy az európai győzelem napja óta német Fräuleinok osztoznak a férjüknek járó fejadagon és fekvőhelyen… Azt a sztorit Kate ejtette, de szentül eltökélte, hogy még egyről nem fog lemondani.

Rick homlokráncolva, kifürkészhetetlen arccal lépkedett mellette. Kate az utóbbi hónapokban a lerombolt, tönkretett európai városokban tökélyre csiszolt irányérzékére hagyatkozott. Romba dőlt házak előtt haladtak el, és léptennyomon üres tekintetű, kábán bolyongó férfiakat láttak az utcákon. Kate egyszer csak felfigyelt két emberre, akik faágakat vonszoltak, nyilván azért, hogy befűtsenek, és ne fagyjon meg a családjuk. Tehát közelednek a parkhoz, amelyet az egykor oly impozáns rezidencia közelében láttak.

A kislány még mindig ott volt: fejét kezébe temetve ült a lépcsőn.

Kate habozott. A ház előtti alacsony kőfalon pihent a meleg kesztyűbe bújtatott keze.

– Te beszélsz németül – fordult végül Rickhez. Egy hirtelen széllökés belekapott a kabátjába, mire a lengén öltözött kislányra villant a tekintete. – Biztos elvitték vidékre, hogy ott vészelje át a háborút – folytatta hadarva –, aztán hazajött, de a családját már nem találta sehol.

A gyerek mellett egy kis katonai hátizsákot is láttak a lépcsőn.

– Menekülttáborba fog kerülni, ahol jó eséllyel meghal – tette hozzá Kate, majd megborzongott, mert eszébe jutott, hogy a szovjet zónában vannak. Egy szovjet árvaház…

Kate az alsó lépcsőfokra tette a lábát. A kislány úgy nézett ki, mint egy utcagyerek, de vajon egykor ez a ház volt az otthona?

Rick a kőfalon nyugvó kezére tette a kezét. Kate a férfi szemébe nézett. Meglepte az érintése, pedig az európai körút alatt közeli barátok lettek. Egyfajta lelki rokonság volt köztük, amit Kate nagyra értékelt, mert a többi férfi kolléga nemigen vette őt komolyan. Volt, aki levegőnek nézte, mert úgy érezte, hogy csak elvonná a figyelmét a munkáról, és volt, aki flörtölni próbált vele, de hiába.

Kate otthon, Amerikában már megtanult kiállni magáért. Washingtonban dolgozott az írott sajtóban, és rádiózott is, mielőtt lecsapott a lehetőségre, hogy Európába utazhat. Szabadulni akart a gyötrelmes emlékeitől, és úgy gondolta, hogy ha a saját szemével látja egy háború utóhatásait, az enyhítheti az apja tragikus halála óta nem tágító bűntudatát.

Rick bakancsa alatt ropogott a lépcsőre tapadt hó. Az előttük tornyosuló háznak nem volt ajtaja, és a tátongó nyílás mögött sem volt semmi. Szétbombáztak mindent.

A didergő gyerek láttán Kate ujjait szinte perzselte a meleg bőrkesztyű. Rick odalépett a kislányhoz, ő pedig követte. Az épületnek hiányzott az emelete, mintha guillotine nyisszantotta volna le. Csak a szemközti parkban szánkózó, kamáslit és kapucnis kabátot viselő gyerekek csempésztek némi normalitást erre a kísérteties helyre.

Rick lehajolt, és halkan beszélni kezdett a kislányhoz németül. A gyerek egy pillanatig mintha mérlegelte volna a szavait, majd fölemelte a fejét, és a csoda szép, kék szempár ugyanúgy összekapcsolódott Kate-ével, mint az első alkalommal, amikor a dzsippel elhaladtak előtte.

Hiába duruzsolt Rick szelíd hangon, az anyanyelvén a fülébe, ő csak Kate-et nézte, majd lassan feléje nyújtotta a kezét. Erre Kate is lehajolt, és gyors mozdulattal ölbe kapta a gyereket, aki szótlanul a vállára hajtotta a fejét. Kate egy pillanatra lehunyta a szemét, megpaskolta a kislány fejét, és furcsa nyugalom áradt szét benne. Egy rég elfeledett érzés.

Képes tenni valamit. Tud segíteni.

Rick barna szeme komolyan csillogott.

– Ez a gyerek néma – mondta.

– Kérlek, vedd föl a hátizsákját, Rick.

Rick megrázta a fejét.

– Kate…

– Vedd föl! Nem hagyom itt egyedül.

A kislány Kate mellébe fúrta a fejét. Hosszú, csupasz lába a sáros járda fölött himbálózott, ahogy Kate óvatosan elindult lefelé a keskeny, havas-jeges lépcsőn.

Rick fejcsóválva vállra vetette a kis hátizsákot, majd a szemébe húzta a puhakalapját, és elindult vissza, a szálloda felé. Üresen kongtak a lépteik a néptelen utcán.

A kertek alatt, a Brandenburgi kaput nagy ívben kikerülve haladtak a szövetséges zóna felé, mintha hallgatólagosan megállapodtak volna ebben. A furcsa, szótlan trió, miután átjutott a szovjetek által ellenőrzött városrészen, nem vette igénybe a szálloda ősrégi, rabketrecet idéző felvonóját. A hátsó lépcsőn osontak fel, távol a riporterkollégák és a szövetséges tisztviselők kíváncsi tekintetétől.

A kislány most, egy órával később, mozdulatlanul feküdt Kate keskeny ágyában. Szánni való kis teste szinte elveszett a durva és szürke kincstári pokróc alatt. Kate arcát pirosra csípte a kinti hideg, amely bent, a szobában sem enyhült sokat, mert a szálloda muzeális fűtőtestjei nem tudták felvenni vele a harcot.

Kate az ablakhoz lépett, és az éj leple alá húzódó Berlint bámulva várta, hogy Rick visszajöjjön. A kopogásra összerezzent, majd várt. Három koppintás, szünet, kettő, szünet, egy, szünet… Odaosont az ajtóhoz, és beengedte Ricket, aki három bögre sűrű húslevest hozott. A németek krumplin, káposztán, kenyéren és lekváron éltek, ami egy gyereknek sem biztosított elegendő kalóriát, nemhogy egy felnőttnek. Az amerikaiak és angolok lakta hotelekben viszont volt elég ennivaló, igaz, ott is a krumpli és a káposzta volt a sláger, meg a kemény, rágós húsból készült pörkölt.

Rick gondjaiba vette a kislányt. Gyengéden fölrázta, majd két kézzel tartotta a zománcos bögrét, míg a gyerek óvatosan kortyolt egyet a levesből. Ezután Rick letelepedett Kate nyikorgó ágyára, és a térdére ültette a kislányt, aki ránézett; hatalmas szeme még kerekebb és kékebb volt a repedezett mennyezetről lelógó, erős villanykörte fényénél. Az arca szurtos volt, a vékonyka vállát verdeső, hosszú, szőke haja csimbókos. Csupasz lába ragadt a mocsoktól meg a rászáradt vértől, a sáros mokaszinja most az ablaknál álló kisasztal alatt bújt meg, amelyen Kate a cikkeit írta.

Rick halk, vigasztaló hangon beszélt hozzá.

– Szerinted hány éves? – kérdezte suttogva Kate.

Majd’ megszakadt a szíve azért a kis teremtésért.

Rick megdörzsölte a homlokát.

– Talán tíz. Vagy még annyi sincs.

Kate letette a bögréjét a töredezett ablakpárkányra, és elkezdett föl-alá járkálni.

– Megeheti az enyémet is – mondta, majd szembefordult a férfival. – El kéne juttatnom valami biztonságos helyre, de nem tudom, hogyan csináljam, Rick.

– Az utca tele van ilyen plakátokkal – felelte homlokráncolva a férfi. – Mintha mindenki az elveszett gyerekét keresné…

Kate megrázta a fejét.

– Ha kell, itt maradok Berlinben, amíg biztonságban nem tudom őt. Majd Nürnbergben csatlakozom hozzátok.

– Nem, Kate. – A férfi Kate-re szegeződő tekintetéből végtelen komolyság sütött, amely mindent belengett, és mindenre rányomta bélyegét. – Nem hagylak itt! Nem maradhatsz egyedül egy ilyen veszélyes helyen.

Kate a plafonra emelte a tekintetét.

– Nem rólam van szó, hanem a kislányról! Nem hagyhatjuk egyedül! Nem végezheti egy szovjet árvaházban! – Megborzongott a szörnyű gondolatra. – Biztos hazatalál, ha elengedjük – folytatta –, de nem hagyhatom, hogy a lépcsőn gubbasztva várja az odaveszett családját. Előbb-utóbb elvinnék, hiszen hemzsegnek az utcákon a veszélyes alakok. Vagy halálra fagyna, ha a ház romjai közt akarna aludni.

Kate vállát szinte égette a kislány ott megpihenő fejének emléke, és tudta, hogy soha nem felejti el azt sem, ahogy a szívdobogása ütemére, puhán emelkedett-süllyedt a kis mellkasa…

A kislány most hanyatt dőlt az ágyon, és lehunyta a szemét. Kate megpróbálta a törékeny kis kezébe adni a saját bögréjét, de a fölemelt gyerektenyér jelezte, hogy elég volt. Betakargatta hát a kis árvát, és leoltotta az éjjeli lámpát.

Rick a sötét hajába túrt, és oldalra billentette a fejét.

– Páran összejövünk egy italra Harvey-nál – mondta, majd halkabban hozzátette: – Neki most csöndre és sötétségre van szüksége. Aludnia kell. Gyere, Kate, csatlakozz hozzánk!

Kate bizonytalanul nézett a kislányra.

– Nincs sok tapasztalatom a gyerekekkel – vallotta be –, és általában nem is vonzódom hozzájuk túlzottan, de ez a kislány… Ahogy elkapta a tekintetemet… – Összekulcsolta a kezét. – Mintha az út során látott gyerekek minden kínja, minden gyötrelme ott lett volna a szemében.

– Gyere, igyál egyet velünk! – javasolta ismét Rick, és váratlanul megszorította Kate vállát. Őt ismét meglepte az érintés. – Kemény lesz éjszaka a padló – jegyezte meg Rick.

– Fütyülök rá. – Kate beletúrt a göndör, fekete fürtjeibe, majd sóhajtott egy nagyot. – Muszáj kiderítenünk, hogy vannak-e életben maradt családtagjai, barátai…

Rick kinyitotta az ajtót.

– Ezen majd holnap törjük a fejünket. Mára már megtettél mindent, amit lehetett.

Második fejezet

KATE

Berlin, 1946. március

Harvey Milton szobájában Kate fáradtan leereszkedett a csupasz deszkapadlóra, Leonard Andrews mellé. A Washington Post negyvenes éveiben járó, harcedzett tudósítója elég könnyen viselte mindazt, amit az út során láttak. Rendszerint csöndben maradt, és csak a cinikus szemvillanása jelezte, hogy látja, mivé változtatja az embert a háború.

Len vörösbort löttyintett egy repedt bögrébe, és Kate kezébe adta. Tömpe ujjait céklavörösre festette a könyörtelen hideg.

A kollégája távolságtartó közönye kezdetben imponált Kate-nek, sőt, még utánozni is próbálta, hátha úgy jobban viseli mindazt, amit lát. De be kellett ismernie, hogy bár mindig profi marad, soha nem lesz képes így leválni a cikkeit ihlető emberekről.

A velük szemben ülő fiatal, vörös hajú Joe Ackerman, aki a CBS rádiócsatornával állt szerződésben, rávillantott egy féloldalas mosolyt. Már Krakkóban is flörtölni próbált, de Kate-et úgy megrázták az ott látottak, hogy jóformán észre sem vette a közeledését, Joe pedig felhagyott a próbálkozással.

Rick Shearer a fekete hajú, kaliforniai Walter Puglisi mellett nyújtotta ki hosszú lábait. Walter, aki a Los Angeles Timesba írt, és az NBC rádióadót is tudósította, lehunyt szemmel, fejét a falnak döntve üldögélt.

Kate másik oldalán Harvey Milton, a házigazda ült a két térde között összekulcsolt kézzel. Harvey-nak, aki Rickhez hasonlóan a Harvardra járt, védjegyévé vált a lelkesedése, az ügybuzgalma és a munkabírása, akárcsak Ricknek a nyugodt, józan, kiegyensúlyozott természete. Azt beszélték, hogy otthon komoly karrier vár rá, és nem is titkolta, hogy vezető pozícióra vágyik egy nagy New York-i rádióadónál vagy újságnál. Harvey becsvágya nem ismert határt.

Kate-en kívül mindenki főállásban dolgozott valahol, de ő már megszokta a szabadúszó létet. Még soha nem szerződtették hosszú távra, mint a férfi kollégáit, hiába volt hét éve politikai tudósító. Most legalább cikkenként huszonöt dollárt kapott a Western News Uniontól, miután nagy nehezen rábeszélte őket, hogy delegálják az európai útra, de csak akkor járt neki a fizetség, ha a sztorit Amerika-szerte átvették a hetilapok. A pénzt a New Yorkban élő édesanyjának küldette el, ugyanis a koszt-kvártélyát az amerikai kormány állta, így eddig minden megkeresett dollárt félre tudott tenni.

Miközben a férfiak beszélgetését hallgatta, azon kapta magát, hogy furcsamód tetszik neki Harvey rendszeretetről árulkodó szobája. Az írógép mellett ott hevert a férfi egyik napszemüvege (meghagyták nekik, hogy kettőt vigyenek magukkal az útra), valamint egy halom másolópapír és egy jegyzetfüzet, a csorba, piros bögréből pedig gondosan kihegyezett ceruzák kandikáltak ki. Kate eltűnődött, hogy Harvey vajon vasalja-e az alsónadrágjait. Kate elvigyorodott, és ivott egy kortyot a borából; az ital égette a torkát.

Harvey a vékony muszlinfüggöny alatt tartotta az elmaradhatatlan Lux szappanpelyhes dobozát. A ruhái a falon sorakozó kampókon lógtak, a hátizsákja az íróasztal alatt bújt meg, a katonai bakancsa pedig a szék mellett állt, tökéletes szögben.

– Látom, igazi otthont teremtettél itt, Harvey – szólalt meg Kate, és szavai halkan szóltak a szobában zajló beszélgetés moraja alatt.

Harvey rámosolygott a szobát belengő füstfátyolon át.

– Én bárhol otthont teremtek, Kate. Valahogy van hozzá érzékem. – Aztán elkomolyodott az arca. – Téged viszont mintha nem tenne maradéktalanul boldoggá, hogy véget ért a háború.

– A háború vége nem jelenti a szenvedés végét, hiába képzeli ezt az amerikaiak nagy része. – Kate, dacára a kételyeinek, valami melegséget érzett Harvey lelkes, kisfiús arckifejezése láttán.

A férfi oldalra billentette a fejét.

– Az oroszok legalább nem éheztetik a németeket, mint a nácik.

Kate kurtán felnevetett.

– Hogy tudsz elsiklani afölött, ami itt zajlik az orrunk előtt, amit nap mint nap látunk Berlin utcáin? Hidd el, hogy az oroszok éppúgy éheztetni fogják a németeket, ahogy mi, ha nem jobban.

Harvey homloka ráncba szökött, Kate pedig halkabban folytatta.

– És afölött is elsiklik mindenki, hogy mit éltek át a nők, amikor a Vörös Hadsereg megszállta ezt a várost.

Harvey összevonta a szemöldökét. Kate sóhajtott egy nagyot.

– Nem tehetjük meg, hogy elsiklunk a tények fölött. Foglalkoznunk kell azzal, hogy mit műveltek a nőkkel és a gyerekekkel az oroszok. Az áldozatok félnek előállni a panaszukkal, különösen a szovjet szektorban, és meg is van rá minden okuk. Te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy az oroszok állítólag német nők ezreit erőszakolták meg az invázió alatt, és hogy minden tizenöt és ötvenöt év közötti nőt ki kell vizsgálni, hogy nincs-e nemi betegsége.

Harvey hallgatott.

– Az oroszok mindezt titkolják, de egy forrásomtól azt hallottam, hogy június óta csaknem ezer nő kért terhességmegszakítást. Ez borzalmas! És attól, hogy ugyanez orosz nőkkel is megtörtént a keleti fronton, nem lesz kevésbé borzalmas, jól mondom?

Harvey napbarnított arcán megrándult egy izom.

– Én csak Amerika iránt vagyok lojális – mondta. – Egyszerűbb az élet, ha így gondolkodom.

Kate összevonta a szemöldökét, és megcsóválta a fejét.

– A tönkretett Európa láttán egyszer s mindenkorra megundorodtam a háborútól, Harvey. És szerintem engedniük kéne, hogy beszámoljunk a valódi hatásairól, hogy mélyebbre ássunk. Hagyniuk kéne, hogy hús-vér emberek történetein keresztül láttassuk a helyzetet. Szerintem az otthoniakat megérintené a téma, ha tudnának róla. Csakhogy a hírügynökségek szerint nem démonizálhatjuk a győzteseket. Azaz nem tudósíthatunk kiegyensúlyozottan, nem mondhatjuk el a teljes igazságot.

Harvey töltött Kate bögréjébe még egy kis bort.

– A honfitársainkat csak az érdekli, hogy visszazökkenjen az élet a rendes kerékvágásba. – Sóhajtott. – A clevelandi rokonaim például azt szeretnék, hogy nyugodtan horgászhassanak, és ne legyen többé elsötétítés. Normális életre vágynak, és nem akarnak rémtörténeteket olvasni.

Duruzsoló háttérzajként vette körül őket a kollégáik halk cseveje. Kate megrázta a fejét.

– Szerintem mi, amerikaiak, kötelesek vagyunk segíteni a tengerentúli embertársainkon. Pláne, hogy még csak Európa egyik felébe hoztuk el a demokráciát.

– Az utcán élő, éhező embernek semmit sem jelent a demokrácia, Kate – mondta lehalkított hangon Harvey.

Kate előrehajolt, és a kollégája szemébe nézett.

– A lényeg az, hogy Németország kapitulációja nem hozta el Európa békéjét. Nem hunyhatunk szemet afölött, ami itt zajlik! Áldozatot kell hoznunk azért, hogy elkerüljünk egy későbbi, még szörnyűbb háborút. Az otthoniaknak le kéne mondaniuk bizonyos dolgokról, hogy segíthessünk más országok éhező, szenvedő népén, például az itteni árvákon és nőkön. Ha mindenki kivenné a maga kis részét…

Harvey elnyomta cigarettáját a padlóra helyezett csorba hamutartóban. Odakint igencsak rázendített az eső: vadul püfölte az ablakokat. Kate-nek eszébe jutott a kislány. Hála az égnek, hogy az ő meleg ágyában alussza az igazak álmát!

– Én nem hiszem, hogy ez megvalósítható – jelentette ki Harvey.

Kate rámeredt.

– Ott van az Egyesült Nemzetek Szervezete. Egy egységfront, amely jó alapot teremthet az együttműködéshez, és ahhoz, hogy átgondolt, demokratikus megoldások szülessenek. Igen, az lenne az ideális, ha egyesülnénk egy nemzetközi szervezet égisze alatt, amely hisz a békében. Csak így kerülhető el az újabb világméretű katasztrófa.

Kate érzékelte, hogy a körülöttük zajló csevej abbamaradt, és Rick szeme rászegeződik, a keze pedig feléje araszol a padlón. Hirtelen sürgető vágyat érzett, hogy megnézze a szobájában alvó kis árvát. Föltápászkodott, és elköszönt a többiektől.

– Jó éjszakát! Reggel találkozunk. Szép álmokat mindenkinek.

– Jó éjt! – morogták a férfiak. Az ajtón kilépő Kate hátát szinte égette Rick tekintete.

A csontsovány gyerek mélyen aludt. Csak a pihekönnyen emelkedő-süllyedő mellkasa jelezte, hogy még él. Kate lábujjhegyen odaosont az íróasztalához. Furcsamód mintha feltöltötte volna energiával a Harvey-val folytatott beszélgetés. Már régóta gyanította, hogy a kollégája fejében egysíkú, optimista világkép él. Eszébe jutott, hogy Rick, aki ugyanúgy a Harvardra járt, mint Harvey, mennyivel összetettebb, árnyaltabb gondolkodású ember…

Kate az út első napjától kezdve küzdött a Rick iránti vonzalma ellen, mert nem akart viszonyt kezdeni senkivel. Tudta, hogy ha bízik valakiben, ahogy az imádott apjában bízott, veszélybe sodorja az illetőt.

Ha az amerikaiak tudnák, mi folyik itt, biztos szimpatizálnának az áldozatokkal. Csak az a kérdés, hogy miként juthat át a kapuőrökön, azaz a hírszerkesztőkön, akik ragaszkodnak hozzá, hogy az igazságot szűrni kell.

Kate papírt fűzött az írógépbe, és rápillantott a formálódó sztorijára. A már teleírt lapokra tintapacaként fröccsent rá az igazság, belerondítva a háború utáni történések hivatalos ábécéskönyvébe. Csakhogy erről a pacáról otthon nem tud senki…

Farkasszemet nézett a szavaival. Arról írt, hogy a mélységes gyűlölet folytán, amelyet a szövetségesek a németek iránt táplálnak, tele lesz az ország ártatlan árvákkal, akik a náci rezsim alatt születtek, majd szovjet fennhatóság alá kerültek. Akik előbb szemtanúi voltak egy brutális háborúnak, majd azzal szembesültek, hogy a szovjetek elhessentik őket, mint a legyet, mert látni sem akarják őket, és a szabadság azt jelenti számukra, hogy apátlan-anyátlan, otthontalan, nincstelen árvák lettek.

Kate átolvasta a családjuktól elszakított gyerekekről írt erőteljes, határozott, vigasztalan mondatait. Azt boncolgatta, hogy miután a Vörös Hadsereg megszállta Poroszországot, ezek a gyerekek a zord erdőségekben bolyongva próbálnak életben maradni, és a családok újraegyesítése lehetetlen feladat lesz. A gyerekek sorsa hajszálon függ: a többség szovjet árvaházakba fog kerülni, egy részük pedig menekülni próbál az új, felosztott Németországból, de egyedül aligha élik túl a más országokba vezető szörnyű, viszontagságos utat…

Kate a füle mögé dugott egy ceruzát, és püfölni kezdte az írógép billentyűzetét. A kopogást a kislány halk mocorgása kísérte. A rohamosan szaporodó mondatok arról szóltak, hogy rengeteg gyerek lesz szemtanúja annak, ahogy szülei, nagyszülei feladják az éhséggel vívott harcot, és a borzalmas emlékek megannyi sebhelyként csúfítják el a lelküket. Sőt, jó részüknek még az sem adatik meg, hogy tudja, életben vannak-e a szülei, némelyikük szemtanúja volt annak, ahogy szeretett szüleiket, nagybátyjukat, nagynénjüket, nagyszüleiket elhajtják a halálmenetben, valamint a háború utáni Európában ártatlan gyerekeket bélyegeznek meg pusztán azért, mert német a nemzetiségük.

De az otthoni hírszerkesztők már tudatták Kate-tel, hogy az árvaságra jutott német gyerekek nem képezik a háború utáni diskurzus részét…

Amikor Rick halkan lekopogta az ajtón az egyezményes jelet, Kate összeszedte a papírokat, és a padlón heverő aktatáskába dugta őket. Amikor ajtót nyitott, Rick fázósan dörzsölgette a kezét a jéghideg folyosón, szeme az ágyban szunnyadó kislányt kereste.

Kate gyorsan jobbra, majd balra pillantott a néptelen folyosón. Mióta megérkezett Európába, megszokta, hogy vigyáznia kell, mert bármikor számíthat a minden lépését figyelő, árgus tekintetekre.

– A gyerek alszik – suttogta. – Gyere be, Rick!

A férfi belépett, majd megállt Kate mellett a szűkös, félhomályos helyiségben. Kate érezte, hogy elpirul. Amikor fázósan átölelte magát, váratlan borzongás futott végig a testén. Egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy megnyugodjon.

– Ne értsd félre – kezdte Rick, akinek üde szappanillatához cigaretta- és borszag vegyült –, de tiéd a szobám, ha akarod. Muszáj aludnod.

A férfi hangja olyan közelről jött, hogy Kate, ha kinyújtja a kezét, kitapinthatta volna a száját elhagyó szavakat.

– Jól megleszek itt vele – felelte. Semmiképp nem akarta magára hagyni a kis árvát, aki most megmoccant, és halkan felsóhajtott.

Rick elkomoruló tekintete rászegeződött, majd a csukott ajtóra vándorolt.

– Tudod, azért nem olyan reménytelen a helyzet, amilyennek beállítod – suttogta alig hallhatóan.

Kate hátralépett. Tehát Rick hallotta, miről beszélnek Harvey-val.

– Mármint az nem reménytelen, hogy tudassuk az otthoniakkal az igazságot, vagy az, hogy megmentsük ezt a szegény árvát? – kérdezte suttogva, még mindig Rick szemébe nézve.

A férfi állta a tekintetét a félhomályban.

– Egyik sem.

Kate-en úrrá lett a kimerültség, és hátát a falnak vetve leereszkedett a padlóra. Rick odaült mellé, és lazán összekulcsolta a két kezét.

– De abban igazad van, hogy az otthoniaknak tudniuk kell, mi folyik itt. Én is hiszek abban, hogy akkor másként viselkednének.

Kate az öklére támasztotta az állát.

– Állítólag az a legújabb, hogy egyes lapok csak pozitív hangvételű sztorikat fogadnak el. – Hitetlenkedve a férfira nézett. – A hírszerkesztők azt mondják, a háborúnak vége, és az emberek nem kíváncsiak a negatív kicsengésű hírekre. Úgymond, továbbléptek. – A padlóra szegezte a tekintetét. – Dehát hogy lehetséges ez? Ha látnák, hogy… – mutatott körbe széles mozdulattal a szobában Kate.

– Egyetértek. Fontos, hogy tovább lássunk az orrunknál, Katia – felelte halkan, de határozottan Rick.

Kate összerezzent az olasz neve hallatán. A szülei Katiának keresztelték, és az apja kis korában így szólította, nem törődve azzal, hogy ha iskolába megy, az osztálytársai úgyis angolosítják a nevét. Kate így már ötéves kora óta nem volt Katia, ugyanis akkor megkérte az apját, hogy ne hívja többé így, mire az apja szomorúan nézett rá, de megtette, amit kért.

Kate most a vállára terítette az otthonról hozott vállkendőjét, amely jó szolgálatot tett a fagyos berlini éjszakákon, mivel az ágyhoz járó egyetlen pokróc kevésnek bizonyult. Most, beleburkolózva a kendő mintha még őrzött volna valamit az anyja által használt mosópor levendulaillatából.

Rick ásított egy nagyot. Némiképp túljátszotta a kimerültségét, amelynek jeleit magán viselte a nemrég még napbarnított, de már egyre sápadtabb arca, és a szeme is, amely körül hajszálvékony ráncok képződtek. Kate tudta, hogy ő sem nézhet ki sokkal jobban.

– Egyik-másik hírszerkesztőmmel megszakadt a kapcsolat – mondta Kate –, így azt sem tudom, melyik cikkem jelent meg. Ráadásul anyám kapja a csekkeket, így fogalmam sincs, hogy melyik anyagot veszik át az újságok és melyiket nem. – Ujjával köröket rajzolt a poros padlóra. – De feltett szándékom, hogy tovább küldözgetem a dolgok mélyére ásó cikkeimet. – Felemelte a tekintetét és a férfi szemébe nézett. – Még akkor is, ha nem közli őket senki.

– Tőled nem is vártam mást – dünnyögte Rick, és a szavai ott maradtak lógva a sötétben.

Összehúzta a szemét.

Hallgattak.

– Hazavágysz? – törte meg végül a rájuk telepedő csendet a férfi, és a szó végén egy kicsit megbicsaklott a hangja.

Kate szíve szaporábban vert a meleg vállkendő alatt. Számára ez a haza nem volt egyszerű dolog.

– Anyámtól jön levél olykor – mondta végül.

A kishúgától, Biancától viszont nem jött. Alig beszéltek egymással, mióta az apjuk meghalt… Kate keményen küzdött a feltoluló emlékeivel. Milyen közel álltak egymáshoz gyerekkorukban! Közös szobájuk volt, ahol esténként hétpecsétes titkokat súgtak egymás fülébe, és ha vihar tombolt, egymást átölelve kuporogtak az ágyon, és számolták a villámcsapás és a dörgés között eltelő másodperceket, fagyos téli éjszakákon pedig Kate a paplan alatt, a zseblámpa fényénél olvasott mesét a hozzábújó kishúgának. Eszébe jutottak a nyári napok is, amikor karjukat lóbálva lépkedtek papa mellett, aki elvitte őket valamelyik New York-i múzeumba vagy a Washington Square Parkba. De mindez a múlté. Az az idő egyszer s mindenkorra elmúlt, és a helyébe minden idők legpusztítóbb háborúja lépett…

Rick előhúzta az ezüst cigarettatárcáját, és megkínálta Kate-et.

– Ez az élmény – kezdte tétován –, hogy személyesen megtapasztalom a háború utóhatásait, látom, szagolom, a förtelmes nyomdokaiban járok, sokáig velem fog maradni otthon, az Államokban is.

– Tudom – mondta Kate. Nem kért cigarettát.

A kislány megint sóhajtott egyet, és nyugtalanul forgolódott álmában.

– Ki hozta ki belőled a vitabajnokot? – kérdezte Rick, miután rágyújtott és szemügyre vette Kate-et a füstfelhőn át. – Harvey láthatóan le volt lombozva, miután elmentél. Tudod, azért nem tanácsos őt megsemmisíteni, de tetszett, ahogy kesztyűt dobtál neki.

Kate szája halvány mosolyra húzódott.

– A papám.

Rick arca elkomolyodott.

– Édesapád?

– Igen. Tanár volt. Még az első világháború előtt vándoroltak ki anyámmal Olaszországból.

Rick bólintott. Nem kérdezett rá, hogy miért beszél múlt időben az apjáról, csak bólintott, és merőn nézte őt. Kate ezt úgy értelmezte, hogy várja a folytatást.

– Kőművesként jött át Amerikába, és egy ideig Connecticutban dolgozott, aztán beiratkozott a New York-i Egyetemre, és középiskolai tanári diplomát szerzett. Közben hétvégén dokkmunkásként keresett pénzt.

– Különleges ember lehet – jegyezte meg Rick.

Kate vetett a férfira egy oldalpillantást.

– Papa arra nevelt, hogy érdeklődjek a világ dolgai iránt, és megértette velem, hogy mindent áthat a politika. – Kate-ből kiszakadt egy röpke sóhaj. – Ő volt a legjobb barátom. Amikor meghalt…

Rick szótlanul, kifürkészhetetlen arccal nézte Kate-et, akinek már az európai út legelső napján feltűnt, hogy ennek az embernek nem kenyere a pletykálkodás. Látta, hogy semmi sem marad előtte észrevétlen, de megtartotta a megfigyeléseit magának, a többiek pedig tisztelték, és megbíztak benne.

– Apámat ’36 telén megölték – mondta Kate. Még most, tíz év múltán is eltorzult az arca, amikor kimondta a gyűlöletes szót.

– Nagyon sajnálom, Katia. – Rick előrehajolt, cigarettát tartó kezét a lábán pihentette.

Kate átkarolta a térdét.

– Épp csak kiugrott a boltba, hogy papírt vegyen a megírandó cikkemhez. Én kértem meg rá. – Szaggatottan levegőt vett. – Elgázolta egy száguldó autó.

És akkor a kishúga, Bianca, őt hibáztatta. Éktelen dühbe gurult, és őt tette felelőssé a tragikus balesetért.

Rick mereven maga elé bámult, csak az arcizma rándult meg.

Kate ránézett.

– És te? – Szavait kis híján elnyelte a csönd. – Téged ki biztatott, hogy újságíró légy?

– Anyám – felelte halkan Rick. – Odavan a történelemért, és megszállottan követi a politikát. – Ellágyult az arca. – Hálával tartozom neki, amiért gyerekkoromban a világ összes könyvét elolvastatta velem. – A férfi megkocogtatta Kate térdét. – De egy dolgot elárulok neked, Katia: szívesen vitáztam volna veled én. Kíváncsi vagyok, ki győzött volna?

Kate a falnak dőlve babrált a vállkendője szegélyével.

– Ha te vagy az ellenfél, azon lettem volna, hogy bármi áron megnyerjem azt a vitát – mondta végül, és lassan a férfira emelte a tekintetét.

Rick felkacagott és Kate szemébe nézett.

– Nos, egyszer majd sort kerítünk rá.

Kate elpirult, és elfordította a fejét. Pillantása megakadt a kislány régi, viseltes, durva zsákvászonból készült hátizsákján, mire a kendőjével játszadozó keze mozdulatlanná dermedt. Rick követte a tekintetét.

– Át kell kutatnunk a holmiját – mondta Kate. Eddig ódzkodott attól, hogy kinyissa a rongyos hátizsákot. A mások tulajdona iránti, mélyen gyökerező tisztelet nem engedte, hogy így gyűjtsön információt a különös vendégükről, de be kellett látnia, hogy ha segíteni akarnak a kis árván, nincs más választásuk. Ha van nála bármilyen, a személyazonosságát igazoló papír, az felbecsülhetetlen segítséget jelentene.

– Igen – helyeselt Rick. – Bár ahhoz még túl fiatal, hogy Kennkartéja legyen.

Kate a kezébe vette a kis hátizsákot. Sokat segített volna, ha talál benne egy zöld színű személyi igazolványt, bármennyire viszolygott az okmánytól, amelyet a nácik bocsátottak ki. De csak három dolog került elő: egy régi, molyrágta szvetter, egy barna papírzacskó, amelynek már csak az alján volt némi kekszmorzsalék, és egy alaposan megrágcsált, ócska ceruza.

Kate fölállt, és megigazította az alvó gyereken a pokrócot. Vajon mióta kereste a családját? Milyen elképzelhetetlen szörnyűségeket élt át? Az, hogy eljutott a házukig, komoly elszántságot sejtetett, és Kate-nek ez nagyon tetszett. Tudta, hogy nem állhat meg félúton: biztonságos menedéket kell találnia a kis árvának, bármilyen veszélyekkel jár is ebben a földi pokolban.

Az ablakpárkányt vadul verte az eső. Kate Rickhez fordult, és a szemébe nézett. Hiányozni fog a társasága, miután hazatértek Amerikába. Rick állta a tekintetét, és amikor Kate ásított egy hatalmasat, átkarolta. Kate hosszasan fürkészte a férfi arcát, majd végül a vállára hajtotta a fejét, aztán szép lassan lecsukódott a szeme, miközben Rick a feje búbját cirógatta. Úgy tűnt, a férfi is beéri a barátsággal, és ez nagy könnyebbség volt.

Kate-et végül elnyomta az álom.

Harmadik fejezet

KATE

Berlin, 1946. március

A hajnal szürkés, gyöngyházszínű fénybe vonta a várost. A kemény padlón fekvő Kate kinyitotta a szemét, felült, és kinyújtóztatta elgémberedett, fájós tagjait. Az este úgy aludt el, hogy befúrta a fejét Rick hóna alá, és amikor éjszaka fölébredt, örült a férfi halk szuszogásának és a meleg gyapjúpulóverének a feje alatt. Mostanra azonban elment, amitől a szoba üresnek és kietlennek tűnt, eltekintve a kislánytól, aki még mindig aludt.

Kate fölállt, és az ágyhoz lépett. Megható volt, hogy mennyire bízik bennük a kis árva. Elmosolyodott, ahogy eszébe jutott, hogyan beszélt hozzá Rick halkan, németül a romba dőlt otthona lépcsőjén. Kate tisztán hallotta az amerikanisch szót, amely után a kislány fölállt, és odament az ő kitárt karjai közé.

Most az íróasztalra helyezett cédulán akadt meg a szeme, amely fölött porszemcsék kavarogtak a hideg levegőben.

Katia!

Elmentem, hogy megpróbáljak intézni valamit a kis barátnőnknek. Bízz bennem, támadt egy ötletem, amely akár be is válhat, de lehet, hogy csak délután érek vissza. Vigyázz a kislányra, és maradj a hotelben!

Rick

Ui.: Örülök, hogy aludtál.

Kilenc óra körül már úgy-ahogy áthatoltak a szürke felhőkön a gyengécske, sápatag napkorong sugarai, de vajmi kevés meleget adtak. Kate megigazgatta az asztalán heverő paksamétát: szépen gyarapodott az akkurátusan legépelt sztori.

A kenyérdarab mellett, amelyet a saját reggelijéből tett félre a kislánynak, ott hevert egy pár fűrészporízű májas hurka, egy pohár tej és egy kincset érő alma. Kate jól tudta, hogy az éhező-fázó berlini gyerekek nem is álmodhatnak ilyen fejedelmi csemegéről.

Amikor a vigasztalan téli hónapokban beutazták Európa leghidegebb országait, elkeserítő volt az ételért sorban álló városlakók látványa. Ócska kötényt viselő asszonyok hatalmas bográcsokból osztották a levest az éhező polgárok tömegei számára, akik fagyos ujjaikkal körbefonták a zabpehellyel dúsított húslevest tartalmazó tálat. Csak a falusi gazdák halmozhattak fel legálisan élelmiszert: lekvárt főzhettek a fáik gyümölcséből, és savanyúságot készíthettek a megtermelt zöldségből. A városok viszont nagyrészt a feketepiacra voltak utalva a náci uralom alatt. A brit és amerikai hatóságok most igyekeztek lecsapni a feketézőkre: razziáztak a gazdaságokban, és átvizsgálták az ellenőrző pontokon áthajtó autókat.

Úgy tűnt, hogy a német nép már végleg kimerült, és a polgárai hálásak, amiért azok az országok, amelyek ellen harcoltak, most nem hagyják őket éhen halni.

Kate ránézett a még mindig alvó gyerekre. Nappali fényben még jobban látszott, hogy beette magát a bőrébe a kosz. Szőke, fénytelen haja zsíros csimbókokban tapadt a fejére.

Úgy tűnt, a kislány nem fog egyhamar felébredni, ezért Kate levette az egyszerű, vas ágytámláról a törölközőjét, kilépett a folyosóra, és elindult az emelet női fürdőszobája felé.

Miután gyorsan lezuhanyzott, hagyta, hogy a gyéren csordogáló víz átjárja fényes, sötét fürtjeit, majd amennyire tudta, szárazra dörgölte magát a falatnyi törölközővel. Aztán kidugta a fejét az ajtón, és körbepillantott a néptelen folyosón.

Úgy tűnt, hogy most nyugodtan lemosdathatja a kis árvát.

Amikor benyitott a szobájába, mindjárt meg is torpant. A kislány ugyanis az ágyon ült, a lábait takaró pokróc alatt, és a kisasztalon hagyott reggelivel szemezett.

A méretes szobakulcsot szorongató Kate halkan, kedvesen beszélni kezdett hozzá angolul, majd odaadta neki a félretett kenyeret és a rettenetes ízű hurkát. A kis árva mindezt gyorsan be is falta, de csak az estéről megmaradt leves után. Amikor végzett, Kate megmutatta neki a törölközőt, és eljátszotta, hogy mosdik, mire a kislány roppant komoly arccal letette a bögrét az íróasztalra, és már indult is. Nagy bizalommal kézen fogta Kate-et, és úgy lépkedett mellette a kísérteties folyosón, a csupasz villanykörték alatt.

Kate a fürdőszoba előtt odaadta neki a szappant és a tiszta törölközőt, mire a kislány a szemébe nézett, majd eltűnt a fürdőben és becsukódott mögötte az ajtó.

Kate a folyosón ácsorgott. Tudta, hogy ha meglátják, magyarázkodásra kényszerül, de nem járt arra senki. A falnak dőlve várt néhány percet, majd bekopogott, mire megérkezett a szavak nélkül is egyértelmű válasz: a kihúzott dugó és a lefolyó víz hangja.

Vajon mikor hódolhatott utoljára a fürdés örömeinek? – suhant át Kate agyán. El sem tudta képzelni, mit élhetett át, min mehetett keresztül ez a családját kereső gyermek, míg a farkasordító hidegben, az erdőn át, egy szál magában hazavergődött. És vajon milyen élete volt a háború előtt, a hitleri rezsim által engedelmességre kényszerített országban? A házból ítélve, ahol megtalálták, gazdag családból származhat, de az otthonukat lerombolták, a szerettei nincsenek sehol, így ő most már csak egy apátlan-anyátlan, elveszett kis árva.

A lenyomott kilincs nyikorgására Kate összerezzent, majd a szája elé kapta a kezét, amikor előbukkant a kislány, a teste tisztára csutakolva, csuromvizes, szőke haja a fejbőrére tapadt, amitől még nagyobbnak tűnt a szeme. És amikor a kislány rávillantott egy tétova mosolyt, Kate száját halk, megkönnyebbült kiáltás hagyta el. Odanyújtotta neki a kezét, amelyre máris ráfonódott öt megkérgesedett gyerekujj.

Kate levitte az ágyneműjét a hotel mosodájába, hozott helyette tiszta lepedőt és takarót, majd tőle telhetően elszórakoztatta a kis vendégét, aki csak egy számára idegen nyelven értett, de azon sem szólalt meg. Amőbáztak, rajzolgattak, kibámultak az ablakon, miközben Kate szelíd, megnyugtató hangon beszélt arról, amit látnak, és hogy milyen lehetett Berlin, mielőtt lerombolták, míg végül a kislány elaludt, megint a vállára borulva, de a haja most frissen mosva omlott a hátára, és tisztán ragyogott az arcocskája. Gyönyörű volt.

Amikor püfölni kezdte az ablakot a hideg ólmos eső, Kate borzongva gondolt a többi, a szabad ég alatt százával, ezrével ázó-fázó gyerekre.

Rick dél körül kopogtatott. Kate rohant ajtót nyitni, de rögtön hátra is hőkölt, és alig tudta visszafojtani a kikívánkozó sikolyát. Előbb a jóképű kollégájára meredt, majd a mellette álló, vastag szőrmebundát és szőrmekalapot viselő nőre, akinek burgundi vörös haja gondozott hullámokban omlott a vállára.

Kate összehúzta magán a régi pulóverét, és leküzdötte a megmagyarázhatatlan, de elemi erejű késztetést, hogy közölje Rickkel: lehet, hogy ez a nő látványosan szép, de nem hozzá való.

Aztán félreállt, hogy az álompár bevonulhasson a szerény hotelszobájába.

Negyedik fejezet

KATE

Berlin, 1946. március

Kate szorosan átkarolta a kislányt, aki befúrta a fejét a hóna alá. A dzsipet, amely már Berlin külterületén zötyögött, Rick vezette, az ismerőse, Claudia mellette ült, ők pedig hátul. Kate a mozdulatlan, néma szántóföldeket, mezőket bámulta. A gyerek mély, kimerült álomba zuhant. A kísérteties, elcsendesedett tájat itt-ott fák pettyezték, csupaszon meredező ágaiknak a szürke égbolt szolgáltatott hátteret. Mintha a földek is gyászba borultak volna, mélységes, mindent átható melankólia lengte be a tájat.

A szűk utastérben Rick és Claudia halk csevegése egyszerre hatott megnyugtatónak és borzongatónak. Furcsán hangzottak a német szavak egy olyan nő szájából, akiben Kate Rick szerint megbízhatott, hiszen ezt a nyelvet az utóbbi hét évben egyrészt gyalázkodás, másrészt félelem övezte Amerikában. Most viszont csak erre a német nőre számíthattak, csak ő segíthetett megmenteni a velük utazó ártatlan kislányt, aki Kate számára nem csak egy gyerek volt a sok közül. Az első pillanattól kezdve mély vonzalmat érzett az árva iránt, az utóbbi huszonnégy órában pedig egyfajta, már-már szeretetnek nevezhető melegség sarjadt a lelkében, amely immár egy évtizede hiányzott onnan.

A kis árva újra életre keltette az érzéseit.

Háború dúlta, sivár, néptelen falvakon át vezetett az útjuk, és amikor elhaladtak egy Bergen-Belsen felé mutató tábla mellett, Kate gyomra összeszorult, de nem volt hajlandó elfordítani a tekintetét.

Mióta megmutatták nekik a koncentrációs táborokat, éjszakánként sokszor kísértették a végsőkig legyengült, csontsovány foglyok. Nem hagyta nyugodni, hogy ártatlan emberek millióit dolgoztatták halálra, csak hogy kielégítsék a náci hadigépezet igényeit.

És mi végre volt ez az egész?

A szép Claudia most hátrafordult, és a mozdulatlan, néma kislány arcát fürkészte. Ki tudja, mi mindent látott ez a gyerek?

Kate borzongva összébb húzta magán a kabátot.

– Köszönöm, hogy gondjaiba vette – szólalt meg Claudia. Akcentus nélkül beszélt, és az angolságát mintha valami drága kelméből szabták volna.

– Ugyan, semmiség – felelte Kate, és erősebben szorította a gyerek vállát.

Claudia tekintete ismét a kis árvára vándorolt. Szemmel láthatóan ellágyult egy kicsit.

– Megértem, hogy nehéz szívvel bízza rá egy idegenre – mondta.

Kate erre csak rábólintani tudott.

– Igen. – Rick megnyugtatta, hogy Claudia a családja régi barátja, akit gyerekkora óta ismer, és aki minden követ megmozgat majd, hogy felkutassa a kislány családját. Kate azonban megfogadta, hogy ha a nő otthonában a legkisebb kétely is felmerül benne, nem hagyja ott a gyereket. Ragaszkodni fog hozzá, hogy vigyék vissza Berlinbe, az amerikai zónába.

A kislány most megmoccant, és Kate tenyerébe csúsztatta a pici kezét, a nagy, kék szeme pedig kinyílt, és fényesen ragyogott.

Claudia mondott németül néhány kedves, biztató szót, mire a kislány szorosan odabújt Kate-hez. Kate lehunyta a szemét, és megpróbálta száműzni az őrült gondolatot, hogy hazaviszi Amerikába ezt a gyereket, aki őszintén bízik benne. Igen, őrültség lenne, de hát mi nem őrültség ebben a nyomorult országban?

Megcirógatta kis barátnője fejét.

– Aggódik érte? – kérdezte Claudia, mire Kate rávillantott egy kényszeredett mosolyt.

– Megszerettem ezt a kislányt – mondta.

Claudia szomorúan nézett rá szép, zöld szemével.

– A nővérem férje elesett a háborúban, így az ő két gyereke is nálunk lakik Celle külterületén. Apám imádni fogja a kislányt, és játszópajtásai is lesznek. Kérem, értse meg, hogy rendesen gondját viseljük majd, és jó kezekben lesz.

Kate elkapta a tükörben Rick tekintetét, de semmit sem tudott kiolvasni a sötét szeméből.

– Biztonságban lesz, Katia – mondta.

Kate keze mozdulatlanná dermedt a kislány vállán.

– Idő kell még neki, hogy elkezdjen beszélni – mondta. – Sok-sok türelemre és megértésre van szüksége. Kérem, ezt ne feledjék!

– Higgye el, hogy papánál türelmesebb ember nincs a földön – felelte Claudia.

Kate az ajkába harapott.

A tükörben ismét találkozott a tekintete a férfiéval.

– Katia, a családunk a két háború között rendszeresen látogatta Schröderéket. És Claudia édesapja a példaképem volt, talán jobban is, mint… mint mások… – Rick hangja itt megbicsaklott, és megköszörülte a torkát.

A kislányt ölelő Kate-nek eszébe jutott, hogy a férfi addig csak egyszer tett említést a családjáról, és akkor is csak az édesanyjáról beszélt. A csoporttal utazó tudósítók óvatosan kerülgették egymást, és a magánéletükről nemigen ejtettek szót. Sok mindent láttak, tapasztaltak együtt, mégis megmaradtak a távolságtartó, kollegiális viszonynál. Kate-nek ez így megfelelt, de Rick múltjáról, családjáról, az újságíráson kívüli életéről szeretett volna többet tudni.

– És aztán – vette át a szót Ricktől Claudia – Amerikába mentem egyetemre, és együtt jártunk Rickkel a Harvardra.

– Értem. – Kate tudta, hogy kissé bután viselkedik, de hogy bízhatná idegenekre ezt a kis árvát, aki határtalan bizalommal fogja a kezét?

Ezek az idegenek Rick szerint megbízhatók – emlékeztette magát szigorúan Kate. És az este éppen azt magyarázta Harvey Miltonnak, hogy a Claudia-félék megérdemlik az amerikai segítséget.

Később, amikor egy lebombázott falucskán haladtak át, Claudia hirtelen témát váltott.

– A városunkat, Cellét, nagyrészt elkerülte a háborús pusztítás – kezdte halkan, akadozva –, nem úgy, mint ezeket a falvakat.

Ott, ahol egykor házak sorakoztak a keskeny út mentén, most bombatölcsérek tátongtak. Kate ösztönösen a hóna alá nyomta a kislány fejét.

– Nagy szerencséjük volt, Claudia – mondta, majd felszisszent a hóból félig kiálló, régi bőrönd láttán. A koffert már kezdte benőni az út szélén foltokban tenyésző apró szulák. A háború alatt nagyon sokan váltottak itt egy útra szóló jegyet…

– Csak azért éltük túl a nővéremmel és apánkkal, mert papa zenész, zeneszerző és karmester – magyarázta Claudia. – A háború alatt eljárt dolgozni Berlinbe és Hannoverbe, mert Hitler nem záratta be az operaházakat. Papának így nem kellett harcolnia, csak rádiós kiképzésre hívták be néha. Ott megtanult morzézni, de egyébként ugyanúgy vezényelt az operában, mint azelőtt. – Claudia lehalkította a hangját. – Papa nem volt harcos ellenálló. Ő egy igazi pacifista, de szerencsére Hitler erről nem tudott.

Kate továbbra is kifelé bámult az ablakon, és a zsidó zenészekre gondolt, akiknek kezéből örökre kihullott a hangszer… Bezzeg a te papád nyugodtan dolgozhatott.

Amikor beértek Cellébe, Claudia időnként rámutatott egy-egy üzletre vagy lakóházra, és élénken magyarázott németül Ricknek, akinek látszott a szemén, hogy mosolyog. Csoda szép, meredek tetejű, favázas házak mellett haladtak el.

– Mindjárt megérkezünk. – Claudia hátrafordult, és élénk, izgatott hangon mondott valamit a kislánynak is, aki felült, és Kate kezét szorongatva, izgatottan kandikált ki a dzsip ablakán.

A jómódú környék láttán Kate arra gondolt, hogy vajon miért maradt meg épp ez a város, miközben egy csomó más települést porig romboltak.

– A városunkat csak egy támadás érte tavaly, de történt itt valami… valami felfoghatatlan – mondta Claudia, mire Kate teste megfeszült, és előrehajolt az ülésen. – Tavaly áprilisban – folytatta szinte suttogva Claudia – bombatalálat ért egy Bergen-Belsenbe tartó vonatot. Nagyon hosszú szerelvény volt, és marhavagonokból állt, de tudtuk, hogy nem állatokat szállít. Emberek utaztak rajta szürke-kék csíkos rabruhában. Négyezer embert vittek Bergen-Belsenbe.

Kate a kis árvára pillantott, mert eszébe jutott, hogy talán érthet pár szót angolul, de nem látott az arcán semmi reakciót. Mereven előrenézett, és úgy tűnt, semmi sem jut el a tudatáig abból, amit Claudia mond.

Egy kanyar után elhagyták Celle történelmi városközpontját. Az út fölé, amelyen továbbhaladtak, belógtak a csontvázszerű fák ágai. A házak itt nagyobbak voltak, mint bent, a városban, ahol sűrű sorokban szegélyezték a macskaköves utcákat, tereket. Nagy, hófoltos kertek választották el őket az úttól, és látszott, hogy errefelé vagyonosabb családok élnek.

– Három amerikai repülőszázad bombázta a síneket és az állomást – folytatta Claudia. – Nem tudták, hogy az a tehervonat több ezer embert szállít.

Kate a szája elé kapta a kezét.

– Claudia… – szólt rá a nőre Rick.

– Nem, semmi baj, folytassa csak – mondta sietve Kate, és remegő kézzel végigsimított a haján. Ritka alkalom volt, hogy beszélgethet egy némettel, akit nem parancsszóval vezényeltek oda az interjúra.

Claudia hátrafordult.

– Megértem, hogy elborzasztja a német honfitársaim szenvedése – mondta –, de fontos tudnia, hogy még egy ilyen kisváros lelkét is szörnyű bűnök terhelik.

Kate Claudia szemébe nézve, lassan bólintott.

– Folytassa!

– Az amerikai B–26-osok nemcsak a Bergen-Belsenbe tartó vonatot bombázták, hanem az állomáson álló, lőszerrel megrakott szerelvényt is, amelynek az egyik kocsija felrobbant. Az SS-őrök géppuskával lőtték a támadó gépeket és a menekülő foglyokat is.

Kate szaggatottan szívta be a levegőt.

– Azt mondja, négyezer ember volt a vonaton?

– Úgy kétezren azonnal meghaltak, a többi fogoly, sokan közülük kiéhezve, elmenekült.

Rick befordult egy bekötőútra, majd megállt a dzsippel egy régi udvarház előtt. Vakítóan csillogott a napfényben az ódon épület halvány rózsaszín homlokzata. Kate felnézett a gyönyörű, háromemeletes házra, amelynek fehérre festett ablaksorai a kör alakú kocsifelhajtóra néztek, amelyet szépen elgereblyézett kavics borított. A hatalmas kertben, ahol foltokban megmaradt a hó, már kezdett előbújni a fagyos földből a nárcisz, az egyik terebélyes fa tövében pedig hóvirág nyílt. A síri csöndet csak a kerten átfolyó patak csobogása törte meg.