Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Dalok

Bogár Erika

Széttört akkordok

Bogár Erika: Széttört akkordok

©Bogár Erika

Lektorálta: Nádasi Krisz

Szerkesztés/ korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/bogarerikairo/

A cselekmény elképzelt történeten alapul. A szereplők nem

létező, kitalált karakterek, egyezésük valós személyekkel

a véletlen műve.

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156309846

mobi ISBM: 9786156309853

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

– Joshról van szó – hallatszott a konyhapultra fektetett, kihangosított telefonból a kellemes, fiatalos bariton. A férfi kis szünet után hozzátette: – Rossz passzban van, eltűnne egy időre.

Peti reflexszerű mozdulattal összefogta és megtekerte derékig érő szőke haját. Mindkét kezével a konyhapultra támaszkodott, és a mellette figyelő húgára, Gittára nézett.

– Mit jelent, hogy rossz passzban van? – kérdezte a fiú Frankytől, de az amerikai férfinak egy ideig csak a lélegzése hallatszott.

– Alvászavara van, vagy mi – bökte ki aztán Franky.

– Nem drog miatt, ugye? – aggodalmaskodott Peti. Húga riadt tekintetét látva már bánta, hogy kihangosította a telefont.

– Tudtommal nem – hárított Franky.

– De? – vágott közbe Peti éles hangon.

– Josh nem rossz srác, Pete, és mindketten a barátaim vagytok.

– Nem emlékszem, hogy találkoztam volna vele, amíg veletek játszottam odaát.

– Sajnos valóban nem találkoztatok, mert Josh akkor épp egy másik zenekart segített ki, de örültem volna, ha bemutathatlak titeket egymásnak. Most lesz alkalmatok megismerkedni.

– Ne haragudj, hogy értetlenkedem, de nemcsak arról van szó, hogy a zenekaromat kisegíti egy gitáros. Téged régóta ismerlek, Franky, barátok vagyunk. Természetes, hogy itt laktál volna a családommal a házunkban, ha beállsz a bandámba, de most egy vadidegen fickót küldesz ide. Brigitta sincs egyszerű helyzetben, az egyetemi felvételiről szóló híreket várja. – A húgára nézett, aki zavartan babrálta a füle mellett az egyik hajtincsét. A haja sötétebb szőke volt, mint a bátyjáé, sűrű és göndör, kicsivel ért a kulcscsontja alá. Peti folytatta. – Azt meg korábban már mondtam neked, én nem leszek itthon végig, táboroztatom a kis tanítványaimat.

– Josh eszméletlenül jó gitáros, csak egy kis környezetváltozásra van szüksége. Ráadásul hozzánk hasonlóan nagyfiú már – nevetett Franky. – Szóval ne aggódj a tábor miatt, megoldja majd. Az adósod vagyok.

– Nem tudom, jól járok-e vele, Franky – jegyezte meg Peti cinikusan. Újra összeakadt a tekintete a húgáéval. Gitta grimaszolt, aztán felkapta a fejét, és az ablakhoz ment.

– Semmi gond nem lesz, Pete. Köszönöm – hálálkodott Franky. – Az előbb beszéltem vele, mindjárt odaér… Tudom, hogy korábban kellett volna szólnom… A kapitány már öt nappal ezelőtt telefonált, hogy kikötött a hajó Southamptonban.

– Mi? – kiáltotta Peti. Ekkor figyelt fel rá, hogy Gitta az utcára mutogat.

Egy nagymotor brummogása hallatszott a kapu irányából.

Gitta kiszaladt a konyhából. Peti sietve elköszönt Franky-től, a farmere zsebébe süllyesztette a telefont. Rosszat sejtve indult ki a házból. Az udvaron, a fekete kovácsoltvas kapunál érte utol a húgát.

A túlsó oldalon magas, bőrszerkós férfi állt egy sötétkék Indian Chief Vintage mellett, épp a bukósisakját vette le. Rendezetlen, gesztenyebarna szakálla a dzseki gallérjáig ért, vállig érő haját hátrakötötte, de néhány nyirkos tincs az arca elé hullott. Ütött-kopott, fekete bőrkabátján és oldalt zsinórozott nadrágján is látszott, hogy kiszolgálták már az idejüket. Hátán nyersbőr gitártok függött.

Gitta bénultan, a rácsot markolva állt. A férfi közben lehúzta a kesztyűjét, és a bukósisakba tette. Ujjain vastag ezüstgyűrűk csillogtak, mindkét kézfejét tetoválás díszítette. Lassan végigsimított nagy bajuszán, és várakozva nézte a rács túlfelét. Peti gyengéden megfogta a húga vállát.

Gitta félreállt az útból. Peti kinyitotta a kaput és kilépett az utcára, váltottak néhány szót angolul, majd a kezét nyújtotta Joshnak. Megállapította, hogy fiatalabb, mint ahogy a dús szakáll miatt első látásra hitte – talán ha harmincéves lehetett.

– Behozhatnám a gépet? – kérdezte Josh, megsimogatva az Indian kormányát.

Peti kitárta a kapuszárnyakat.

– Peti – jött meg végre Gitta hangja. – Tüntessük el innen gyorsan, mert két percen belül a fél utca füvet nyír, kerítést fest, és még a macskákat is kiviszik sétáltatni.

Peti megértette a húgát; neki már a gimnáziumi évek kezdetén elege lett a környéken élőkből. A családi házas övezetben a szomszédok úgy viselkedtek, mint egy cserkészalakulat tagjai, ébresztővel, takarodóval és őrszemmel. Órákon belül mindig tudta az egész utca, ha valaki elveszítette az állását vagy összeveszett a párjával, netán egy távoli rokona kórházba került, sőt azt is, milyen betegséggel. Így nem volt meglepetés, hogy a New York-i rendszámú, szegecselt bőrüléses, oldaltáskás nagymotorral érkező idegen látványa máris előcsalta a szomszédokat. Gitta azonban tévedett: senki nem fogott alibitevékenységbe. A kapuban, a kerítés mögött állva vagy a házuk ablakában lógva a lakók nyíltan bámulták, mi történik.

Úgy tűnt, Josht mindez egyáltalán nem zavarja, sőt felvette a szemkontaktust néhány nézelődővel, aztán nekikészült, hogy visszaüljön a nyeregbe. Ekkor a szemben lakó ötéves ikerfiúk kiszaladtak az utcára.

– Megnézhetjük?

– Hadd nézzük meg!

A fiúk mögött az apjuk loholt, az anyuka a kapuból figyelte őket. A felnőtt szomszédok is megmozdultak, közelebb mentek.

Josh újra kihajtotta a motor támasztóját. Levette hátáról a gitártokot, és Gitta kezébe nyomta. A lányt meglepte a váratlan bizalom.

Néhányan beszéltek angolul, így a kíváncsiskodók hamarosan tudták, hogy a vendéget Joshua Vernon Bradfordnak hívják, és New Yorkból hajóval utazott Southamptonig, onnan motorozott hozzájuk Győrbe, hogy néhány hónapig Takács Peti Hideglelés nevű zenekarában játsszon.

– Nem hittem, hogy ilyen komolyan veszed a zenekarosdit, hogy amerikai zenészt szerződtetsz – mondta Petinek az ikrek apja.

– Hát, igyekszünk – szerénykedett a fiú.

– És mennyit fizettek neki, hogy átjött? – kérdezte egy pocakos, távolabb lakó szomszéd.

Peti egy pillanatra elfelejtett levegőt venni.

– Bocsánat, de az ilyesmi üzleti titok, ugye, Peti? – húzta ki Gitta a bátyját a pácból.

A következő kérdések is magyarul záporoztak.

– Szállodába költözik?

– Fellép a Szigeten is?

– És a Torockban?

– Kár, hogy Győrújbaráton már megtartották a motoros találkozót.

Josh nem zavartatta magát, hátat fordított a felnőtteknek, és teljes figyelmét a két gyereknek szentelte. Felültette őket a nyeregbe, mire a kicsik hangosan berregtek. Az egyik kisfiú hirtelen elhallgatott. Tátott szájjal bámulta Josh kezén a vörös kristályszemű, ezüst halálfejet formázó gyűrűt, majd a következő pillanatban rémülten felsírt.

– Meglátott! – ordította kétségbeesetten.

– Megrázott? – kérdezte az apja meglepetten, és levette a gyerekeket az ülésről. Az anya odasietett a kapuból, felkapta a síró kisfiút, az apa pedig vitte a másikat, és eltűntek a házban. A rémült gyerekhang és a menekülésszerű távozás hatására abbamaradt a felnőttek beszélgetése is – az utca pillanatok alatt kiürült.

Gitta a vállára akasztotta a hangszertokot. Peti a húga kezébe nyomta a telefonját.

– Légy szíves, hívd fel anyát, mielőtt hazaér, hogy itt van a vendégem – kérte enyhe ingerültséggel a hangjában. – Ő még úgy tudja, hogy Franky jön. Hátrakísérem Josht a garázshoz.

Mire Peti és Josh a kerti asztalhoz értek, Gitta már telefonált. A gitártokot az egyik székre tette és mellé ült. Míg a lány válaszolgatott édesanyja kérdéseire a vendéggel és a bevásárolnivalóval kapcsolatban, Josh komótosan levette a bőrdzsekit, és a széktámlára terítette. Így láthatóvá vált tetovált karja, a jobb csuklóján viselt fémszíjas karóra és a nyakában két vastag ezüstlánc, az egyiken gitármedál lógott.

A lány a láncokat méregette, a tekintete többször visszakalandozott a gyűrűkre. Épp befejezte a beszélgetést, amikor Josh megkérdezte, leveheti-e átizzadt fekete pólóját is.

Mivel egyik testvér sem válaszolt, lekapta magáról.

– Hűha! – bukott ki Gittából, száját be sem csukta, úgy bámulta a férfi mellkasát.

Josh fehér fogai elővillantak a bajusza alól, ahogy vigyorgott. Felsőtestén egy kiterjesztett szárnyú, fehér fejű rétisas harcolt egy kígyóval. A kígyó a férfi köldöke alatt siklott el, a nadrág takarása miatt csak egy része látszott, a feje oldalt felemelkedett, nem messze a sas lábától. Alapból feketének tűnt a rajzolat, de itt-ott rafináltan látszottak más színek is; egy-egy vörös és kék pikkely a kígyó testén, a sas sárga csőre, lába.

– Ez állati, Peti, ez szép – lelkendezett Gitta.

Josh lassan megfordult, hogy a lány megnézhesse a hátát is. Bal lapockája magasságába egy farkasfejet tetováltak, a fokozatosan lekicsinyített test végignyúlt a férfi felkarján, több másik farkas került mellé. A hátát a csípője vonaláig beborította egy éjszakai erdő képe, a farkas a másik lapockáján lévő teliholddal nézett szembe. A két karján folytatódott az erdő. A jobbon, a könyöke és a csuklója között, a fák előtt egy szépséges szarvasbika állt. A balon a sötét, vihar-tépte fák fölé magasodó hegyoldalon gyülekeztek a farkasok, így ért össze a két motívum. Josh kézhátán is minták sorakoztak, ezek különböztek a teste többi részén láthatóaktól, inkább szimbólumoknak tűntek.

– Ez csodaszép – mondta Gitta angolul, felállt, és végigsimította a farkasfejet Josh lapockáján.

Peti az ég felé emelte a tekintetét. Hangos véleménynyilvánításra számított Gitta részéről, de nem erre; a pozitív reakció meglepte.

– Peti, mi lenne, ha felajánlanánk neki a fürdőt, míg apáék hazaérnek? – kérdezte a bátyjától magyarul a lány.

– Jó ötlet.

– Megkérdezed, vagy megkérdezzem én? Mégiscsak a te zenésztársad. Véletlenül sem beszél magyarul, ugye? Nehogy már én ajánlgassam a jóképű, tetovált amerikainknak a zuhanyzást…

– Jóképű? Belátsz a szakálla mögé? – kötekedett Peti a húgával. Sokféle zenésszel találkozott már, de a színpadon kívül a legtöbbjük egyszerű, hétköznapi ember volt, Josh ezzel szemben az elnyűtt, szakadt bőrruhában, csillogó ékszereivel és fényes, új motorjával mintha egyenesen egy filmforgatásról gurult volna ide. A férfi közben visszafordult, és érdeklődve figyelte őket.

– Ebben a melegben talán megszabadulnál a bőrnadrágtól is – ajánlotta Peti kényszeredetten.

– Kösz, az oldaltáskákban van a holmim – intett Josh a garázs előtt parkoló Indianre, majd elindult felé. Pillanatok alatt megtalálta, amit keresett. Hengerbe csavart fekete farmerrel és egy ütött-kopott bőrhátizsákkal tért vissza.

– Először pakolj le kényelmesen a szobában, utána megmutatom a fürdőt – ajánlotta Peti, és elindult befelé. Josh elvette a székről a hangszertokot, és követte a házba. A hosszú előszoba végén Peti kinyitott előtte egy ajtót.

– Ez a vendégszobánk. Sokáig a nagyapám lakott itt, de sajnos egy éve meghalt. A szekrények elég régiek, a nagyszüleim már a születésem előtt is ezeket használták, de az ágy új. Idén vettük, mert tudod, a nagyapa… – Elhallgatott, mert rájött, hogy nem szükséges elmesélnie nagyapja halálának részleteit. A sötétbarna, egykor lakozott, de már kopott, fényét vesztett szekrénysorra mutatott.

Josh a fenyőkeretes, barna takaróval leterített, kétszemélyes ágyra tette a gitárt és a többi holmiját.

– Megnézhetem? – kérdezte Peti puhatolózva. Josh könnyedén bólintott, kihúzta a cipzárt, és felhajtotta a tok fedelét.

– Apám! – nyögte Peti. Josh büszkén nézett vissza rá. Felemelte a western gitárt, és a kezébe adta. A világos test alsó részét művészien kivitelezett álomfogó képe díszítette, kiterjesztett szárnyú sassal, a három lelógó tollat mintha könnyű szél táncoltatta volna. A rajzolatot beleégették a fába, a hanglyuk mellett a szárny formájú koptatólapot füstnyomokkal díszítették.

– A test és a nyak juharfa – mondta Josh, ezüstgyűrűs bal kezével mutogatva –, a fej lucfenyő, a fogólap rózsafa.

Peti fújt egy nagyot. Josh megfogta az amerikai őslakosokra jellemző gyöngyhímzéssel díszített, széles vállszíjat, és mutatta, hogy a fiú akassza a nyakába. Peti nem várt sok biztatást. Először nem fogott le akkordot, csak megpengette a húrokat. Csücsörített a fém erős, tiszta hangja hallatán.

– Ez jobbkezes, de nekem úgy tűnt, hogy balkezes vagy – mondta.

– Jobbkezes gitáron tanultam, ezt pedig egy barátom hagyta rám. – Josh hangja elcsuklott. – Ő javasolta először, hogy próbálkozzam balkezes hangszerekkel. Az elektromos gitárjaim balkezesek.

– Mindkét kézzel tudsz játszani? – kérdezte Peti hitetlenkedve.

– Ha nincs idő áthúrozni, pengetek jobb kézzel – vont vállat Josh.

Peti elismerő mosollyal csapott a húrokba.

2. fejezet

Amikor Peti az éjszaka közepén meghallotta a sikolyszerű kiáltást, tudta, hogy az anyja az. Azonnal kipattant az ágyból és rohant a konyhába. Az asszony az ajtóban állt, Josh pedig a ragyogóan megvilágított helyiség közepén, egy tejesdobozzal a kezében, és a tetoválásain kívül egyebet nem viselt.

– Bocsánat – mondta angolul, és gyorsan hátat fordított az ajtónak. Peti lekapcsolta a villanyt a konyhában. Josh halkan káromkodott, szidva az európai áramellátást.

– Nincs rajta semmi – méltatlankodott a negyvenes évei végén járó szőke, rövid hajú asszony, és hirtelen összefogta magán a köntösét, eltakarva ezzel a rövidnadrágos pizsamából kivillanó kövérkés combját.

– Anya, nyugodtan feküdj le, majd beszélek vele – csillapította Peti, és a nevetését visszafojtva bámult az anyja után, aki távoztában tovább panaszkodott:

– Istenem, ott áll az a pucér srác a konyhámban.

– Mi történt, Anikó? – hallotta Peti az apja hangját a hálószobából.

– Azt hittem, a gyerekek felejtették égve a lámpát, de Peti barátja van ott… – A becsukódó ajtó elfojtotta az asszony további szavait.

Közben Gitta is előbújt a szobájából, trikóban, bugyiban, álmosan.

– Húzz vissza még egy kicsit az ágyadba – intett neki mosolyogva Peti.

– Mi van? – kérdezte Gitta súgva.

– Úgy tűnik, Josh meztelenül alszik, és megszomjazott.

– A konyhában van?

– Már épp elég gáz, hogy anya idejött, te ott maradsz – figyelmeztette Peti, és a kezével legyezett, hogy tűnjön el végre. Gitta kuncogva csukta be a szobaajtót.

Peti megfordult. Josh a konyhaablaknál állt, és a függönyt félrehúzva az eget kémlelte.

– Ma talán nem lesz eső. – Némi szünet után habozva megjegyezte: – Kint van világítás.

Peti visszakapcsolta a lámpát.

– Nem áramszünet volt, én kapcsoltam le, anyám miatt. Jobb lenne, ha a szobádon kívül nem mutatkoznál így. Nálunk ez nem szokás – mondta.

Josh bólintott, és visszaengedte a függönyt. Peti nem tudta, magát átkozza-e, amiért a szülei által tanított elvekkel szembefordulva beengedett egy idegent a házukba, vagy Frankyre haragudjon, aki ilyen helyzetbe hozta. Pillanatnyilag arról is megfeledkezett, hogy a Franky által küldött felvételek alapján Josh tehetséges zenész, és a jelenléte valószínűleg sokat segít majd, hogy szélesebb rajongótábor ismerje meg a Hideglelés nevét és zenéjét.

– Reggelenként fürdesz? – kérdezte töprengve.

– Bejönnél, vagy mi? – kérdezett vissza Josh összevont szemöldökkel.

– Marha vicces. Nem szeretném, ha a fürdőben újra összefutnál az anyámmal. Ezért kérlek, várd meg, amíg a szüleim elkészülnek és munkába indulnak. Mindjárt csörög az órájuk, ma én is korán elhúzok, a húgommal maradsz itthon. Kérlek, légy tekintettel a családunkra.

Josh morgott valamit, és eltűnt a folyosó sötétjében.

♫♪♫

Gitta a kerti asztalnál olvasott. Lopva felnézett, amikor Josh mezítláb, félmeztelenül lépett ki a házból. A férfi farmere alig takarta a csípőjét; a lány gyanította, hogy nincs rajta alsónadrág, de nem merte tüzetesen megvizsgálni. Nem mintha a hajnalban történtek után a férfi zavarba jött volna. Inkább ő érezte magát kínosan, gyorsan visszanézett a könyvre. Egyik rakoncátlan hajfürtje kiszabadult a rövid, vastag copfból, amit csak nemrég sikerült összegumiznia a tarkóján. A szeme elől a füle mögé simította.

Josh az asztalra tett egy csomag cigarettát egy ezüst öngyújtóval, és Gittával szemben leült, kellemes, férfias parfümfelhőt hozva magával. Haja vizes volt, bajuszát és szakállát megnyírta, bár nem lett sokkal rövidebb; legalább már nem tűnt csavargónak.

– Peti bement a suliba, értekezletet tartanak – mondta neki a lány. – Este elhozza az együttes tagjait, hogy bemutatkozhassatok.

– És te mit csinálsz ma? – kérdezte Josh. Gyűrűkkel ékített ujjai között forgatta az öngyújtót. Gitta leolvasta, hogy egyik oldalára a J. V. B. monogramot gravírozták, a másikra pedig a huszonhatos számot.

– Nekem most szünet van, ősszel egyetemre szeretnék menni. A tavalyi pontszámokat nézve van esélyem bekerülni.

– És mi leszel?

– Gyógypedagógus. – Gitta a férfi érdeklődő tekintete láttán folytatta. – Tavalyelőtt elkísértem Petit egy táborba, ahol diszgráfiás, diszlexiás és autista gyerekekkel is foglalkoztak. Akkor vallotta be a barátnőm, hogy az öccse, Gellért is diszlexiás.

– Aha. – Josh kétkedve nézett rá, de nem mondott többet.

– A problémás gyerekekkel vagy a pedagógusokkal van gondod?

– Kényes téma – védekezett Josh.

– Nem szeretted az iskolát? – faggatta Gitta ébredező érdeklődéssel.

– Problémás gyerek voltam.

– Már ott szakállt növesztettél, motoroztál és tetoválásokat gyűjtöttél? – tréfálkozott a lány félénken, megremegő hangon.

– Nem szerettem tanulni. A koncertezéssel pénzt szerezhettem volna, hogy indulhassak az Enduro-bajnokságon. Egy ideig volt is AMA-versenyengedélyem egy csapatnak köszönhetően, de váltanom kellett.

Gittának eszébe jutottak édesanyja félelmei, amikor Peti először szóba hozta, hogy külföldi zenészt látna vendégül, és elkalandoztak a gondolatai. Josh türelmetlen kérdésére figyelt fel újra.

– Nem érted? Enduro. Európában is van, terepmotorverseny. Tudod, mi az?

– Sejtem. Miért nem lettél Enduro-bajnok?

– Apámnak segítség kellett a pékségben, ezért nem támogatta a terveimet – válaszolt a férfi keserű hangon. – Majdnem egész életében Brockportban lakott, csak anyám miatt ment New Yorkba egy időre. A születésem után költöztek vissza, és szerintem azóta ki sem mozdultak onnan. Engem sem vittek soha sehová, a Niagarához is egy iskolai kiránduláson jutottam el először.

– Láttad a Niagara-vízesést? – kérdezte Gitta ámulva.

– Durván hetven mérföldre van Brockporttól, másfél óra, vagy kevesebb, attól függ… – Josh vállat vont.

– Hihetetlen – lehelte a lány álmodozva. – Apukád szigorú volt veled?

– Határozottan nemet mondott, ha olyat kértem, amivel nem értett egyet. Mindig tudta, mit akar. Amióta eljöttem otthonról, kibővítette a pékséget egy cukrászdával – mondta halkan. Gitta a keserűség mellett tiszteletet érzett a hangjában. – Végtelenül nyugodt ember. Sosem vert meg, vitatkozni sem lehetett vele. Bennem meg forrt az indulat.

– Verekedtél is?

– Sokat. Emiatt engedett az igazgató rábeszélésének, és birkózni küldött. Egész jó eredményeim voltak, de jobban szerettem motorozni, és az apám is tudta, hogy soha nem kerülök birkózóként az élvonalba, mert nem vettem komolyan – vallotta be a férfi, és letette az öngyújtót a cigarettásdoboz tetejére.

– Miért nem vetted komolyan?

– Féltettem a kezemet. A zenélés miatt.

– Befejezted az iskolát? – kérdezte meggondolatlanul Gitta.

A férfi összeráncolta a homlokát, végül kimérten bólintott.

– Bocs – bökte ki a lány. – Ha verekedtél, nem féltetted a kezed?

– Néha elborult az agyam – vonta meg ismét a vállát Josh.

Gitta ültében megdermedve nézett rá.

– Most megijedtél – jelentette ki a férfi.

– Félnem kellene tőled? – kérdezte a lány. Tudta, ha Josh még ismeretlenül megáll mellette a motorral, leveszi a bukósisakját és útba igazítást kér, ő szó nélkül, a tekintetét kerülve egyszerűen továbbmegy.

– Érdekes lány vagy te.

– Félnem kell tőled, Josh? – tette fel újra a kérdést remegő hangon.

A férfi nem szólt. Ezüstszürke szemével fürkészte a lány arcát, nem fenyegetően, de kifejezéstelen, higanyszerű tekintettel. Közben fekete köves pecsétgyűrűjét forgatta az ujján.

Mivel sejtette, hogy már nem kap választ, Gitta elfordult. Egy feketerigó röptét figyelte, és békülékenyen feltett egy újabb kérdést:

– Melyik volt az első tetoválásod?

A madár elrepült, így kénytelen volt újra Joshra nézni.

– A sas – mondta a férfi halkan.

Gitta tekintete a mellkasára siklott.

– A sas? Miért?

– Mert szabadon szárnyal.

– Te vagy a sas?

Josh elismerően nézett a lányra.

– Vagy inkább a farkas? – firtatta Gitta. Meglepte saját vakmerősége. Tekintete összekapcsolódott Joshéval. A férfi ujjai a dobozt nyitották, oda sem nézve kirázott egy szál cigarettát.

– Ha te vagy a sas, ki a kígyó? – kérdezte Gitta. – És nehogy azt mondd, hogy a világ!

Josh felállt.

– Most haragszol? – kérdezte a lány csodálkozva.

A férfi a szájába tette a cigit, így kérdezett vissza.

– Mindent tudni akarsz, ugye, kislány?

Válaszra nem várt, az öngyújtót kattintgatva otthagyta a lányt.

Gitta Josh karcsú hátát bámulta, a tetovált erdőt. Kislány. Visszhangoztak fejében a szavak a férfi rekedt, mély hangján. Azon gondolkodott, miért nem esik ki a dohányosok szájából a cigi, amíg beszélnek.

♫♪♫

Gitta a szobájában olvasta ugyanazt a könyvet, amit nem folytatott a Joshsal való beszélgetés után. Amikor Peti megállt a küszöbön, az ölébe eresztette a kötetet. Mosolytalanul a bátyjára nézett. Peti nem lépett be, az ajtófélfának dőlve kérdezte:

– Na, elvoltatok?

– Mondjuk. Nagyon oda kell rá figyelnem, hogy megértsem. Monoton hangon morog, ráadásul más szókapcsolatokat is használ, mint amiket tanultam.

– Majd megszokod. Kérdezz vissza! Szerintem Josht akkor sem lehetne mindig rendesen érteni, ha magyarul beszélne, de nem kell aggódnod, jobb vagy, mint én.

– Énekel is?

– De még hogy – felelte Peti. – Franky átküldte néhány videó linkjét. A dalokat egy kis stúdióban vették fel, de állatiak. Letöltöttem a gépemre, majd hallgasd meg, ha lesz kedved.

– Inkább élőben.

– Eljössz a szombati koncertre? – kérdezte Peti megjátszott csodálkozással. – Mikor is láttál minket utoljára?

– Koncerten másfél éve, de a próbákon többször megnéztelek. Nem szeretek egyedül a nézők között. – Gitta az ölében tartott könyv gerincét simogatta zavarában.

– Akkor állj oda a technikushoz.

– Azt hiszik, hogy valakinek a csaja vagyok.

– A húgom vagy, Gitta – mondta Peti komolyan. – Egy ilyen dolog ne tartson már vissza. És ha azt hiszik?

– A koncertről jut eszembe… A többiek nem jöttek veled, hogy találkozzanak Joshsal? – kérdezte a lány.

– Tibi összevissza cserélgeti a műszakjait, hogy a koncerteken ott lehessen. Az egyik kollégája megbetegedett, vagy talán baleset érte, nem tudom, de nem jöhetett el a munkahelyéről. Szóval nem volt próba, ki se mentünk a házhoz. Monával és Lacival dumáltunk meg biliárdoztunk a kéttermesben.

– Hol? – értetlenkedett Gitta.

– Laci hívja így. Tudod, a Whiskey Jim Pub, ahol a biliárdasztalok vannak, és egy különteremben táncolni is lehet. Pénteken délután megyünk ki Laciékhoz, kicsit összehangolódni a koncert előtt. Akkor mutatom be Josht a többieknek. A szobában van?

– Nem tudom, talán hallottam a motor hangját, de nem esküszöm meg rá.

– Szeretnék egy szívességet kérni tőled – mosolygott Peti a húgára. Leült mellé, és átkarolta a vállát.

– Úgy tűnik, ez komoly kérés lesz – nézett fel a plafonra Gitta, száját kelletlen mosolyra húzva.

– Leírnád Joshnak néhány dalunk szövegét angol kiejtéssel?

Gitta megfogta a bátyja homlokát.

– Beteg vagy? Mondjuk, azt, hogy „szeretlek”, úgy írjam le, hogy saratlak?

– Nem illik így beszélni egy kislánynak – emelte fel Peti a mutatóujját –, és te nyertél angolversenyt.

– Most hízelegsz? – nevetett Gitta gonoszkodva.

– Ma már mondtam, hogy jobb vagy, mint én.

3. fejezet

A Hideglelés kisbuszában rázkódtak. Laci vezetett. A mosolygó szemű, világosbarna, hosszú haját kiengedve viselő, huszonéves fiú a visszapillantó tükörbe nézett, és a háta mögött ülő Petit kérdezte.

– Odatalál?

– Megnézte az útvonalat a mobilon – válaszolt Peti. – Ha Southamptontól fél Európán át a házunkig motorozott úgy, hogy csak a címet ismerte, valószínűleg nincs problémája a tájékozódással.

– Azért igazán beülhetett volna hozzánk – szólt közbe Mona az ablak melletti első ülésről, és mivel épp végzett a fonással, a csuklójáról levett kék hajgumival összefogta hosszú barna copfját.

A zenekar tagjainak állandó helye volt a kisbuszban. Laci mögött Peti ült, Mona mögött Tibi, a tolóajtó mellett. Elöl a középső ülésen hevert a lány tarisznyája, és az általa az egész együttes részére készített szendvicsek. Peti és Tibi között iratok és számlák gyűltek.

– Talán épp azért nem akart, mert ez az első alkalom. Ha összeismerkedünk, kevésbé lesz távolságtartó – mondta Laci.

– Amúgy mit tudunk róla azon kívül, hogy ő nem Franky?

– Egy lélegzetelállító western gitárral érkezett, meg a videók, ennyi.

– Akkor van lelke – mosolygott Mona Petire, hátrafordulva az ülésben.

– Mona szerint a hangszer a lélek tükre – mondta Tibi nevetve, és végigsimított a fekete, ujjatlan trikóból kivillanó karján, mert ahogy a kátyús, régi úton zöttyent egyet az autó, a könyöke az ajtóhoz koccant.

– Árnyalt képet alakíthatsz ki egy emberről, ha megnézed, hogyan bánik a hangszerével – magyarázta lelkesen Mona. – Mennyire tartja karban, hol tárolja, milyen igényesen hangolja, mennyit gyakorol rajta. A kezedbe adja-e, vagy csak megmutatja. Játszik-e rajta, ha bemutatja, vagy csak mesél róla. – A lány fejét billegetve kereste a visszapillantó tükörben Tibi tekintetét.

– Oké, oké, oké – fogta meg a lány vállát Tibi. – Kimerítő választ adtál.

– Igazad volt, Peti – szólalt meg Laci. – Az Indian ott áll a kapunk előtt.

Miután a kisbusz leparkolt a kis falusi utcában, a hetvenes években épült családi ház előtt, kipakolták az otthonról hozott hangszereket a kocsi hátuljából. Josh eltaposta a virágágyás szélén a csikket, és mindannyiukat meglepve beállt segíteni. Amikor végeztek, Peti lent maradt vele a pincében berendezett próbateremben, a többiek felmentek a házba.

A próbaterem falait tojástartókkal burkolták. A dobfelszerelés egy kis emelvényen állt, a gitárok az állványokon támaszkodtak, a szintetizátort porvédő takaró fedte. A hangfalak, az erősítők és a mikrofonok régiek, kopottak voltak, ahogy a nagy étkezőasztal és a néhány kárpitozott szék is, melyek a linóleumpadlós helyiség bútorzatát alkották.

– Jó hely – bólintott Josh mosolyogva.

– Nincsenek vezeték nélküli gitárszettjeink – mondta Peti szomorúan.

– Szeretnél?

Peti aprót biccentett. Hiába tudta, hogy a magyarok közül csak a legnagyobbak, meg persze a celebek lépnek fel vezeték nélküli cuccokkal, és a klubkoncerteken a külföldi sztárok is játszanak vezetékes hangosítással, akkor is nagy álma volt a póráz nélküli zenélés.

– Már beszéltünk róla Tibivel, hogy jó lenne kipróbálni.

– Ami igazán megbízható, azt kevesen engedhetik meg maguknak. Játszottam már néhány bandával, akik használtak jó cuccokat. Tévedés, hogy a menő technikától jobb lesz a zenéd. A barátomnak semmije sem volt a gitárjain kívül, mégis tőle tanultam a legtöbbet… – Josh elharapta a mondat végét.

– Amikor tavaly kint jártam, éppen nem játszottál együtt Frankyvel – kezdte Peti óvatosan. – Csak mert nem találkoztunk…

– Nem köteleztem el magam senkinek – mondta a férfi vállat vonva –, de Frankyékkel régóta együtt zenélek. Ha kell neki még egy gitáros egy koncertre, általában nekem szól.

– A Franky által küldött felvételeken énekelsz is.

Josh bólintott.

– Vannak saját számaid? – érdeklődött Peti, de Josh összehúzódó szemöldöke és sértetten villanó tekintete láttán elhallgatott. Néhány pillanattal később dadogva szólalt meg újra:

– Arra gondoltam, amíg nem gyakorlod be a mi számainkat… addig a koncerteken jöhetnél saját dalokkal. Mi közösen írjuk a dalokat, de van, ami teljes egészében Tibié, és néhány az enyém. Lacival és egy másik sráccal a gimiben kezdtük a kedvenc zenekaraink számaival. Egy helyi rockfesztiválon találkoztunk Monával. Épp akkor szakított a fiújával és közös zenekarukkal, ahol addig énekelt.

– A másik fickó, ő hogy jött a képbe? Még talán nálam is idősebb.

– Tibi? – mosolyodott el Peti. – Igazad van, fiatalok voltunk hozzá. Neki kellett kompromisszumot kötnie. A hirdetésemre válaszolt, amikor két évvel később a billentyűs srác itt hagyott minket. Akkor már három műszakban dolgozott. Zenei általános iskolába járt, de utána már csak autodidakta módon képezhette magát, mert a családja nem látott perspektívát a zeneművész pályában. Mona ellenben néptáncosként már óvodás korában színpadra lépett, hegedülni és gitározni tanult.

– Billentyűk, hegedű? – kérdezte Josh mosolyogva, és a szakállát simogatta. – Mit is játszotok?

– Még keressük a nekünk valót – szabadkozott Peti. – Mostanában a folk metallal és fantasys, misztikus hangzással kísérletezünk, szóval mi vagyunk a Hideglelés. – A plafon felé intett. – Ez Laci szüleinek a nyaralója, a felső részt is használhatjuk, nem csak a pincét. Csak a szabadságuk idején jönnek, de még akkor sem zavarja őket, ha próbálunk. Olyankor azért a lakrészt elkerüljük – vigyorodott el Peti. – A többiek elpakolnak, hűtőbe teszik, amit hoztunk. Ha egész napra jövünk, hozunk ebédet és vacsorát is. Ez Mona kedvességén és hangulatán múlik, de ritkán kell boltba mennünk – nevetett. – Pakolj le nyugodtan, úgyis hamar visszajövünk.

♫♪♫

Gitta a barátnőjével üldögélt Mirtill szobájában a kombinált, emeletes bútor fekhelyrészén, mely alatt helyet kapott egy íróasztal és egy kisszekrény is.

– Nemcsak a koncert volt szuper, de a helyszín is. Anyuék idején diszkó volt, most meg pizzéria – mesélt Gitta. – Kiszállítást is vállalnak. Majd rendeljünk, csudafinom, vékony tésztás, és gazdagon megpakolják feltéttel.

– És a pizzériában léptek fel? – kérdezett közbe Mirtill. A Gittánál magasabb, sportos alkatú lány spiccelve barátnője mellé nyújtotta a lábát.

– Van egy színpados termük, ahol általában rockegyüttesek játszanak. Évente egyszer-kétszer komoly zenekarok is eljönnek. Petiéket egyszer már meghívták előzenekarnak. De most csak ők játszottak. Tudod, a bátyám találkozott ezzel a Dezső nevű fazonnal, ő intézte.

– Lesz menedzserük?

– Lehet… Peti ugyan szeret intézkedni, de kapcsolatok is kellenének. Franky utazásának tervezésekor egyeztették le ezt az új időpontot. Ezek után érthető, miért aggódott Peti Josh váratlan felbukkanása miatt, de azt hiszem, már nem bánja ő sem. A Hideglelés a begyakorolt dalaival indította a koncertet, utánuk következett Josh. Három saját számot játszott el, aztán leeresztette a gitárt és ellépett a mikrofontól. Egy pillanatnyi döbbent csend után egyszerre tapsolt, fütyült és sikongatott a közönség. A beszédhangja mély, rekedtes, és ahhoz képest gyönyörűen kiénekli a magas hangokat is. Néha meg olyan… karcosan énekelt, ettől még a hideg is kirázott – áradozott Gitta, aztán kuncogott egyet. – Nagyon büszke vagyok a bátyámra, de nem szeretem minden számukat, és nem hittem volna, hogy egyszer ilyen fantasztikusnak találok egy nagy szakállú, kicsit ijesztő rockzenészt. Tibi fura hangsúllyal megjegyezte hazafelé az autóban: „Ilyen gitárral könnyű…” Laci nevetett, és azt felelte: „Először nézzük meg elektromos gitárral a kezében, addig inkább nem szólnék.” Peti is megváltozik a koncerteken, de ő a legtöbbször megvadul, néha meg laza és vicces lesz. Josh ezzel szemben koncentráltnak és összeszedettnek tűnt. Amennyire kirítt az utcánkból a külsejével, olyan jó helye van a színpadon.

– Csillog a szemed – somolygott Mirtill.

Gitta zavartan nézett rá, és az arca elé hulló, dugóhúzó formájú tincset a füle mögé igazította.

– Igen?! – kérdezte bosszúsan. – És szerinted milyen színű, kék vagy zöld?

– Gitta – nevetett Mirtill. – Lelkes vagy és boldog, ez látszik a szemeden, mit számít a színe?

– Láttad a bátyám szemét?

– Persze, neki zöld szeme van.

– Igen, egyértelműen szép, zöld szeme van, és gyönyörű a haja – háborgott Gitta, továbbra is az engedetlen tincset tűrögetve. – Most nézd meg, mit kezdjek ezzel?

– Tudom, hogy nehezen kezelhető a hajad, és ébredéskor tényleg fura néha, de akkor is hihetetlenül szép, és ami a legfontosabb, illik hozzád.

– Szia, Gitta – köszönt be Mirtill öccse. Az ajtóban állt, a háta mögött két kézzel fogott egy nagy műszaki rajzlapot. Mesterkélt, felnőttes hanghordozással kérdezte: – Megengeditek, hogy bejöjjek?

– Gyere csak – intett felé barátságosan Gitta, az előbbi kitörése után még kissé zaklatottan, aztán Mirtill után ő is lemászott az ágy létráján.

– Van egy új rajzom, egy 1972-es Buick Skylark – mondta a kisfiú, és előrehúzta a lapot, majd óvatosan letette az ágy lábánál heverő babzsákfotelra. A grafitrajz feltűnően precíznek tűnt egy tizenkét éves gyerek képességeihez mérten.

– Ez elképesztő, Gellért – dicsérte meg Gitta őszintén. – Mutathatok neked valamit én is?

A fiú lelkesen bólogatott.

– Biztos mesélte Mirti, hogy egy amerikai srác zenél a bátyámékkal. Képzeld, fantasztikus tetoválásai vannak.

– Lefotóztad? Megnézhetem? – csapott le rá azonnal Gellért. – Már nézegettem tetoválópisztolyokat és tűket. Majd ha lesz egyszer szalonom, király gépet akarok ám.

– Nézd meg a Hideglelés legújabb videóját, akkor a számokat is meghallgathatod – mondta Mirtill, és átölelte öccse vállát. Aztán kihúzta a fiúnak az íróasztala előtti széket, hogy hozzáférjen a számítógéphez, ők pedig leültek Gittával a szék két oldalán a szőnyegre.

– Szerinted elmehetek majd egyszer én is a bátyádék koncertjére? – kérdezte a kisfiú reménykedve.

– Most Petiéknél nagy a hajtás, de beszélek vele, hogy ősszel kérjen el téged anyukádtól, és vigyen magával valamelyik koncertre. Megkérdezem, mehetsz-e a kisbuszukkal.

– Komolyan? Az szuper lenne – vigyorgott Gellért, és megragadta a billentyűzetet. – Mondtam már, hogy követem a Hideglelés csatornáját?

– Akkor te igazi rajongó vagy – nevetett Gitta.

– Még szép – mondta büszkén a kisfiú, majd elkomolyodott arccal a képernyőre meredt, ahol a reklám után elindult az első videó. A szám végéig meg sem szólalt, akkor az épp látható közeli képen Josh western gitárjára mutatott. – Tudod, mi a márkája?

– Kicsit gondolkoznom kell – válaszolt Gitta habozva –, de azt hiszem, Daly’s, mintha ez lenne ráírva.

– Nem ismert márkanév – jelentette ki Gellért komolyan. – Megnézzük, ki készítette? Magyar oldalon biztos nem lesz róla semmi, de ha angol nyelvű oldalon keresünk, akkor lehet, hogy találunk valamit – ajánlotta lelkesen, és a billentyűzet fölé hajolt. Némi keresgélés után elégedetten dőlt hátra, és izgatott hangon kérdezte: – Daly’s Guitars? Ez az? Na, mit szólsz, Mirti?

Mirtill és Gitta is meglepetten meredt a képernyőre, ahol Gellért épp akkor nagyított ki egy képet több kisebb közül.

– Megtaláltad Josh gitárját? – kérdezte Gitta elismerően.

– Ügyes vagy – simogatta meg Mirtill az öccse haját.

– Gitta, lefordítod, mi van ide írva? – mutatott a fiú a kép alatti rövid szövegre.

– Connor Daly 1956-ban, baleset következtében elhunyt, az utolsó hangszert, mely vele volt az autóban, nem sokkal előtte fejezte be. Daly vezetett, utasa, egy fiatal nő szintén életét vesztette, a gitár megdöbbentő módon sértetlen maradt – olvasta Gitta elcsukló hangon. A számítógép órájára pillantott. – A fenébe, de késő van. Ne haragudjatok, de megígértem Krisztiánnak, hogy odamegyek a Plázához.

– Még mindig találkozol vele, Gitta? – kérdezte Mirtill felháborodva. – Ne csináld már! Az óvoda óta nem jöttetek össze, most már a gimnáziumnak is vége.

– Barátok vagyunk, Mirtill. Tudom, hogy nem kedveled, de sosem erőltettem, hogy közös programjaink legyenek. Elfogadtam, hogy vagy velük megyek, vagy veled – védekezett Gitta.

– Na, jól van, most nem nyaggatlak, de ezt átbeszéljük, ha júliusban eljössz utánam Bükkszékre, apámékhoz – ígérte Mirtill barátnője szemébe nézve. – Ugye, megkérdezted már a szüleidet és elengedtek?

Gitta mosolyogva bólintott.

– Megmentettél – ujjongott Mirtill táncolva. – Nem kell egyedül lennem a mintacsaládban.

Gitta lehúzta narancssárga szőttes hátizsákját az ágyról és elköszönt Gellérttől, aki olyan elmélyülten nézegette a Daly’s gitárokat, hogy meg sem hallotta.

Mirtill a fenekét tekergetve, karjával lelkesen hadonászva kikísérte barátnőjét, és szoros öleléssel, nevetgélve búcsúztak az ajtóban.

4. fejezet

Amikor a lány a buszmegállótól a Győr Pláza felé tartott, már messziről észrevette Krisztiánt. Gábor mellett üldögélt a bevásárlóközpont bejárata előtt, a padok egyikén. A fiú Gitta felé szaladt, barátja, Gábor ülve maradt, a telefonját babrálta. Krisztián két puszit adott a lánynak.