Nicolas Mathieu

Rose Royal
Wagner bíró

– részlet –

Fordította
Király Katalin

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide à la publication (P.A.P.) Kosztolányi, a bénéficié du soutien de l’Institut français en Hongrie.
Ez a mű a Magyarországi Francia Intézet támogatásával a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.) keretében jelent meg.

Rose Royal
Copyright © Éditions In8, 2019
Published by arrangement with SO FAR SO GOOD Agency
La Retraite du juge Wagner
Copyright © ACTES SUD, 2021
Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates
Hungarian translation © Király Katalin, 2024
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 295 6
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Kiss Barnabás
Borítóterv: Nagy László
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Rose Royal

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Itt szeretnék köszönetet mondani Maud Gluszkowskinak, Elsa Grimbergnek, Isabelle Leclercnek, Hermine Naudinnek, Emmanuel Noblet-nak, Hélène Riffaudeau-nak, Manuel Tricoteaux-nak, és természetesen Marc Villard-nak, akinek hálával tartozom azért, mert leírhattam Rose történetét.

1.

Rose leugrott a buszról, egy szuszra, csaknem futtában vágott át az utcán, ügyet sem vetve az amúgy sűrű és kétirányú forgalomra. Ma világos pamutszoknyát és a vállát szabadon hagyó, csinos felsőt viselt. Fekete kabátkája átvetve a táskáján, cipősarka gyönyörű cseresznyepiros volt, messziről szemet szúrt. Távolabbról nézve nehezen lehetett volna kitalálni, hány éves, de megőrizte vonzó alakját, egész teste ruganyosságát, ami még mindig a fiatalságát idézte. Különösen a lába maradt csodás. Léptei nyomán az autóáradat megtorpant, tajték a délután hat órai áramlatban, egy szakállas egy Ford Escortból pedig a forma kedvéért rádudált. De Rose meg sem hallotta. Ugyanolyan gyors, nemtörődöm, élénk léptekkel folytatta az útját, napszemüvegét a táskájába csúsztatta, amikor belökte a Royal ajtaját. Tűsarkai kopogása kísérte, ami elhalt a kocsma ismerős félhomályában. Az órájára pillantott. Még korán volt. Rose derűs volt, megszomjazott.

– Sziasztok!

– Szia! – mondta Fred, a tulaj.

Miközben kitöltött neki egy pohár sört, Rose kinyitotta az aznapi újságot. Ide tért be minden este meló után, mindig a pulthoz ült le, magasan keresztbe vetett lábbal, mivel a lábára büszke volt, és kikérte az első italát: egy pohár sört. Általában este hét óra tájt érkezett. Gyakran sötét volt már, kivéve nyáron, és Rose ettől valami bűntudatfélét érzett.

A Royal belső tere hosszú volt, végignyúló bárpulttal, három sörcsappal és hatalmas, poros kirakatablakokkal, amelyek egy kínai üzletre, egy cipőjavítóra és egy önkiszolgáló élelmiszerboltra néztek. Hátul egy csocsó meg egy biliárd. A bútorzat a hetvenes évekből maradt itt, fából és kék műbőrből készült. A mosdók jobb kéz felől voltak, kellőképpen tiszták, a falak matricával tele. A Royalban állandóan amolyan nap végi hangulat uralkodott. A vendégkör változhatott, a zene rock maradt.

Rose az első korty után érezte, hogy a mellkasában felenged valami. A sör hideg volt, az újság gyűrött, a bal talpa alatt érezte a lábtartó fémes szilárdságát. Ez a három érzés számára egy egész világot jelentett, kellemesen otthonos volt. Megnedvesítette az ujját, hogy lapozzon, Fred pedig megkérdezte, mi újság.

– Pff, semmi különös.

Rose nemsokára betölti az ötvenet, de ügyet sem vetett rá. Tudta, mik az ütőkártyái, az alakja, amely nem hagyta cserben, meg aztán a lába, ami tényleg csodás. Az arca viszont egyre megviseltebb. Nem püffedt, és nem is különösebben gyűrött, de nyomot hagytak rajta a könnyek és az álmatlan éjszakák. Szája körül kusza ráncok hálózata. És a haja sem olyan sűrű már, mint hajdanán, oda az érzéki sörény, amelynek sikerei jó részét köszönhette. A festék legalább elfedi az őszülő hajszálakat.

Rose elérkezett abba a nehéz életkorba, amikor úgy tűnik, minden maradék ifjúságunkat és energiánkat felemésztik a hétköznapok kudarcai. Néha egy társaságban vagy buszon-villamoson utazva azon kapta magát, hogy elrejti a kezét, amelyre rá sem ismert. Voltak olyan esték, amikor a tükörbe nézve arra gondolt, holnaptól odafigyelek magamra. Előfordult, hogy a Monopban1 kisebb vagyont tapsolt el különböző krémekre és samponokra. Olyan szavak kerültek be a szótárába, mint „feszesítők”, „sejtrostok”, „hematit” vagy „kollagén”. Beiratkozott vízitornára, és időről időre megfogadta, hogy mostantól csakis ásványvizet iszik. Volt, hogy belevágott egy-egy zöldség-, fehérhús- vagy aszaltgyümölcs-diétába. De mindannyiszor erőt vett rajta az érzés, hogy mire jó ez az egész. Élete már túl volt a delelőjén, és ezek az erőfeszítések minden bizonnyal hasztalanok.

Rose húszévesen ment férjhez. Hamarjában lett két sráca, Bastien és Gregory, meg egy válása különösebb bonyodalmak nélkül. Volt dolga főnökökkel, futó kalandokkal, egészségügyi problémákkal, be-beidézték iskolaigazgatókhoz. Soha nem volt munkanélküli egyetlen napig sem, csak ha éppen úgy tartotta kedve. Jelenleg volt tizenharmadik havi fizetése és egy fehér Fiat Puntója, amelyet ritkán használt. A lakbére alacsony, a fiai találtak maguknak munkát és csajokat. Rosszul aludt, és már nem szövögetett terveket arra, hogy mit csináljon a szabadsága alatt. Néha úgy érezte, hogy az életét csupán a megszokás vezérli. Végül is ennyi volt az öröme, üldögélni a bárban, Freddel fecsegni, amíg elérkezik a bódulat, meg aztán ott volt neki Marie-Jeanne, a legjobb barátnője, aki keddenként és csütörtökönként csatlakozott hozzá.

– Amúgy jön ma este?

– Kicsoda?

– Marie-Jeanne.

– Ha minden igaz, igen.

– Ugyan, nincs itt egy lélek sem. Pofákat fog vágni.

– Mondtam már neki, hogy randizgasson. Hallani se akar róla.

A Royal hetente kétszer fodrászszalonná változott. Marie-Jeanne hajvágásonként tíz eurót kért, és két ügyfél között mindig bedobott egy pohár bort, így az ember jobban járt, ha inkább kora este tette próbára a képességeit. Rose-zal összetartotta őket az életkoruk, az, hogy többé-kevésbé lenézték a pasikat, hogy a gyerekeiktől kellő távolságot tartottak, no meg a megfeneklett sorsuk, miközben másra vágytak. Mindenesetre nem volt miért pironkodniuk. Így vagy úgy, mindketten megküzdöttek a problémákkal. Számíthattak egymásra.

Rose megrendelte a következő pohár sört. Kezdtek feltünedezni az első vendégek, ő pedig jól érezte magát, rózsás kedvében volt. Amúgy, amikor Fred megemlítette a sokadik vasúti sztrájkot, amely megbénította az országot, Rose csak a szemét forgatta annak jeléül, hogy ő ennek ellenére jó hangulatban van. Marie-Jeanne végül valamivel kilenc után futott be. Rose akkor már túl volt a harmadik poháron.

– Hát te meg hol voltál?

– Rémes napom volt – mondta Marie-Jeanne. – Dugó dugó hátán megállás nélkül, Pompey óta. Az a rengeteg teherautó, tiszta kupleráj!

Aztán a fodrásznő szemügyre vette a terepet, esetleges kuncsaftok után kutatva. Nem volt nagy tömeg, de kihalt sem volt a bár. Mint minden este, Serge Kalt és Keuss döntötték magukba a söröket a pult végén. Rajtuk kívül margóra szorult törzsvendégek, szeszkazánok, kopaszodó punkok, reményvesztett melósok és tartósan munkanélküliek. Semmi igazán izgalmas. Marie-Jeanne nem számíthatott a harmincas asztaltársaságra sem, akik építészetről locsogtak és belga sört ittak. Maradt az a szemüveges pofa, aki egy jó tízessel fiatalabb mesztic csajt fűzött. Marie-Jeanne úgy sejtette, hogy Tinder-randi, és felsóhajtott.

– Csupa libsi meg csöves… Meglátod, egy fityinget se fogok keresni egész este.

– Korán van még.

– Na jó, de hajnali kettőig nyírni a sérójukat, hát ahhoz sincs kedvem.

Így Marie-Jeanne rendelt egy ánizspálinkát, hogy abba fojtsa a bánatát, és felkapta az ott heverő újságot… … …

Wagner bíró

1.

Ez az a város, amely fényt gyújt a messzeség mélyén.

Vannak itt fabódék és gyerekek, akik sírnak, mert le kell szállniuk a körhintáról. A hőmérséklet nulla fok alá süllyedt, és a járókelők egymás karjába kapaszkodva sétálnak, hogy átmelegedjenek. A kis bódékban, amelyekből elektromos áram zizeg rájuk, állig beburkolózott idénymunkások árulnak gyapjúsapkákat, kolbászt és fajátékokat (amelyek csak a szülőknek tetszenek), kézműves ékszereket meg forralt bort.

A bíró éppen a forralt bor miatt érkezett. Miközben rágyújtott a tizenötödik letépett szűrőjű cigarettájára, arra gondolt, hogy akár meg is ihatna egy pohárkával. Senki sem várta, és az otthoni hűtő üres volt. Egyedül volt, egy Manurhin pisztollyal a zsebében.

– Legyen szíves – mondta, a magasba emelve a műanyag poharat.

A hangja tompán rezgett, rekedtesen, barnán, fásult arcán úgy perzselt a lomha szemhéj és az erős karikák közé rekesztett pupilla, akár egy tetőablakon átszűrődő gyertyaláng. Az árus, egy fiatal, turista kinézetű fickó merített a jókora bádogfazékból, amelyből fahéj és erdei gyümölcsök illata áradt.

– Felírjam?

A bíró megmarkolta a poharát, és azt mondta, igen, az jó lesz. Súlyos testén gyapjúból és kasmírból készült felöltő feszült, amely már nem volt igazán kényelmes. Ujján és szakállán sárga nyomokat hagyott a nikotin. Napi két doboznál tartott. Amikor a terrorelhárításnál dolgozott, négyet is elszívott. De azért akkoriban kevesebbet ivott.

Felemelte a poharát, és a lambériázott pulton könyöklő többi vendég koccintott vele. Túl sokat dohányzik, mondta neki egyszer Simone Kléber azzal a különös, andalúziai kutyás tekintetével, a szemgolyója, mint egy tojás. Mostanra a nő már biztosan szabadult a börtönből; az egész ügy annyira régen történt, több mint huszonöt éve. Hogy feldarabolta-e a férjét vagy sem, annak már semmi jelentősége. És ha a bíró a tüdejére gondolt, amely a több évtizedes dohányzás dacára makkegészséges volt – az orvosa alig hitt a szemének –, csak még morózusabbá vált. Embertelen ennyire unatkozni.

Az ünnepek legalább némi változatosságot jelentettek. Elmélázhatott az utcán nyüzsgő, alkoholtól zárkózott, mélabús és türelmes embereken. A magány eltompult a kirakatok vakító fényében, a villanykörték özönében, a felvételről szóló dalocskák és az emberek forgatagában.

Beleslukkolt a cigarettájába, hunyorgott, majd a markába köhögött. Vastag ujjai között szinte eltűnt a csikk. Régebben gyakran előfordult, hogy a karácsonyestét az irodában töltötte. Amikor a Guy Lorge-ügyben nyomozott, még rendezett is egy meghitt kis bulit a zsarukkal és a bírósági tisztviselőkkel, egy rekesz Mumm-mal és a Dalloyau-ból hozatott quiche-ekkel. Hiányzott neki az az időszak, a hajtóvadászattal járó megszállottság azokban a hatalmas, lepukkant köztársasági épületekben, a Palais-ban, a 36-ban1, a jövés-menés, amely ösvényt vájt a linóleumba az elszürkült festményekkel szegélyezett folyosókon, a zárt ajtók mögötti heves viták, a sörök és a futtában befalt uzsonnák, a rengeteg önként vállalt túlóra, aztán azok az összeroppant fickók, azok a lidérces baklövések. A legvégén a bíró behívatta az áldozatok családját szombat délelőttre. Nem kért elnézést; arra kérte őket, hogy bocsássanak meg neki.

Forralt borát szürcsölve, szórakozottan babrálta a revolvert a zsebében. A fegyver állandó társa volt, amióta megszüntették a személyi védelmét. A másik zsebében rezegni kezdett egy apró Nokia. A húga hívta. Üzenetet küldött neki, hogy ne feledkezzen meg a borról. Kifizette a számlát, búcsút intett, és elindult. A többiek felismerték, és a háta mögött felemlegették Simone Klébert és a feldarabolt férjét.

– Legmélyebb tiszteletem, bíró úr – köszöntötte csipkelődve a pénztárgép mögött álló, vörös hajú férfi.

Colmarban alig ismert valakit, de ha volt cimborája, az a borkereskedő volt. Ez utóbbi, aki éppen végzett egy babakocsival és arany hitelkártyával felszerelkezett, fiatal pár kiszolgálásával, megkérdezte, mit szeretne.

– A húgoméknál töltöm a karácsonyestét.

– Azt a…

– Ja.

A többi vásárló, aki már egy ideje sorban állt, halkan morgolódott az újonnan érkezett soron kívüli kiszolgálása miatt.

– Milyen ételhez? – kérdezte a borkereskedő.

– Nézd, fogalmam sincs. Hozz nekem vörösbort és pezsgőt.

– Betesszük a kocsidba, ha szeretnéd.

– Jó, legyen, legalább nem töröm ki a nyakam a lépcsőn.

A borkereskedő és a bíró ugyanabban a mélygarázsban parkolt, és a bíró tekintélyt parancsoló Mercedes 500 E-je, egy metálszürke cirkáló, pofás kis ablaktörlőkkel a fényszórók előtt, ritkán volt lezárva.

– Nesze, és adj egy palackkal abból a cuccból is.

A bíró az Islay whiskys polcra mutatott, ahonnan a borkereskedő egy tizenöt éves Laphroaiget választott.

– Ajándék.

A bíró mosolyogva vette át az üveget.

– Boldog karácsonyt.

– Köszi, viszont.

Hogy hazajusson, a bírónak minden alkalommal meg kellett birkóznia három emelettel, a régi lépcsőkkel, a kortól ragadós korláttal, a nyikorgó fával és a légszomjjal. A lakást 350 000 frankért vette alku nélkül, mert tetszett neki, mennyire világos, szerette a magas, boltíves ablakokat, és hogy senki sem lát be. Miután felakasztotta a kabátját a fogasra, egy darabig bóklászott a visszhangos szobákban; minden sarokban kartondobozok tornyosultak. Talált egy poharat a konyhában, majd a szobájába ment, és az ágyra huppant. Még maradt ideje meginni két whiskyt, mielőtt elszunyókált volna egy sorozaton, amelyben John Goodman kiakadt az árvíz miatt, merthogy New Orleans soha többé nem lesz már a régi. Két órával később lepedékes szájjal, fejfájással ébredt, a számítógépe a padlón. A rohadt életbe, elkésett. Ráadásul a húga meghívta a plébánost. A húga már csak ilyen volt… … …

Jegyzetek

Rose Royal

1 A Monoprix nevű olcsó francia áruházlánc rövidítése.

Wagner bíró

1 Palais de Justice (Igazságügyi Palota); Orfèvres rakpart 36. (a párizsi rendőrprefektúra regionális bűnügyi osztályának székhelye 2017-ig).

Tartalom

Rose Royal

Wagner bíró

Három pisztoly (Király Katalin)

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 295 6
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – SIL OFL