Férjemnek, aki édesebbé teszi az életemet –

és gazdagabbá, az egyetlen módon, amely igazán számít

A Mokka Makka kávézó házirendje

1. Ha egy macska elfoglal egy helyet, ne nyúlj a macskához!

2. Kérlek, ne rakd le őket a berendezésről, ne tedd őket a sarokba. De nyugodtan játszhatsz velük vagy dédelgetheted őket.

3. Moss kezet, mielőtt a macskákhoz nyúlsz, és utána is.

4. Kedvedre fotózhatod őket – de ne használj vakut!

5. Ne etesd a macskákat. Takard le az ételedet a mellékelt fedővel, hogy a cicák ne férjenek hozzá.

6. Forró italt ne vigyél sehova. Kihozzuk neked az asztalodhoz.

7. Sétálj, ne rohanj! Vigyázzunk a cicák farkára és mancsára.

8. Gyerekeknek csak tizenegy éves kortól engedélyezett a belépés. Figyelj oda a gyerekekre, ne engedd, hogy a macskabútorokkal játsszanak, vagy felmásszanak rájuk.

9. Ne dohányozz, még elektromos cigarettával se, és ne használj lézertollat.

10. Ne zavard a szundikáló cicát. (Mindannyian szeretünk szundikálni.)

11. Beleszerethetsz bármelyik macskába.

12. Emberbe is beleszerethetsz, ez opcionális.

1. fejezet

Clem a torta felett állt, és olyan erősen markolta az acélasztal két oldalát, hogy kifehéredtek a bütykei. Izgult, mégis halvány mosoly futott át az arcán. A torta jól sikerült: két emelet halvány türkizszínű cukormázzal bevonva, az ehető díszítés pedig egy gombolyagot formázott, amelynek fonala a középső szinten kígyózott végig. Clem a tortára dekorációként a macskás kávézó cicáinak miniatűr változatait készítette el: a figurák a torta szintjeinek peremén táncoltak és a cukormáz tetején pihentek összegömbölyödve, aludtak vagy éppen játszottak. A torta tetején ezüst betűkkel Emmie neve virított, körben pedig a Boldog szülinapot! felirat volt olvasható. A képet egy cukormázzal bevont fehér masni tette teljessé.

Odabent finom, kísértésbe ejtő csokikrém várta a torta felszeletelőjét, mentolos jégkrémmel, amely tökéletesen habos és krémes volt. Emmie imádta a mentolos csokit, ezért Clem úgy döntött, hogy a tortánál is ezt az ízvilágot fogja alkalmazni. Clem maga kóstolt végig mindent, és azt tervezte, hogy a torta a mentás-csokis fagyira fog emlékeztetni, a jégkrém pedig csak úgy olvad majd az ember szájában. Tökéletes választás a nyárra, amely már csak karnyújtásnyira van. De vajon Emmie-nek ízleni fog-e? Ízleni fog-e a többieknek, amikor Emmie megkapja a tortát? Clem még erősebben szorította az acélasztalt. A szülinapi bulit egy étterembe szervezte a kollégáival a Mokka Makkából, a macskás kávézóból, ahol Clem cukrászként dolgozott. Ritkán járt el munkával kapcsolatos társasági eseményekre – az idegessége mindig visszatartotta, úgy érezte magát, mint két rénszarvas, akiknek a gyeplőjét túl erősen szorítja a fogathajtó –, de erre a bulira nem mondhatott kerek perec nemet, hiszen ő készítette a szülinapi tortát.

Sylvie, a kávézó tulajdonosa becsörtetett a konyhába, a járólapon kopogó cipői árulkodtak az érkezéséről.

– Most már megnézhetem, Clem? – kérdezte.

Amikor Clem odafordult, Sylvie már lábujjhegyen állva próbált rápillantani az alkotására, a mennyezeti lámpa fénye csillogott gesztenyebarna haján. A rá és a kávézóra annyira jellemző, pufók macskákkal díszített kötény helyett most fekete maxiruhát és magas sarkú Mary Jane cipőt viselt, nyakában ezüstlánc fénylett, haját pedig rendezett kontyba fogta.

– Esküszöm, nem nézem meg, ha még nem vagy kész! – folytatta Sylvie, és úgy tett, mintha eltakarná a szemét, de suttyomban lesett. – Viszont mindjárt indulnunk kell.

– Nem kell leskelődni. Megnézheted rendesen is. Már készen van – mondta nevetve Clem.

Sylvie elvette a kezét a szemétől, Clem pedig oldalra húzódott, hogy szemügyre vehesse a tortát.

Sylvie-nek a lélegzete is elállt, kezét a szájához kapta.

– Ó, Clem! Ez csodás! – Futott egy kört a torta körül, hogy minden szögből szemügyre vehesse. Rámutatott egy figurára a torta második emeletén, egy büszkén ülő, a farkával magát körbeölelő fekete macskára. – Még a Salem homlokán lévő kis gyémántalakzatot sem felejtetted el!

– Persze hogy nem. Ő ettől egyedi.

– Tökéletes! Imádni való, gyönyörű munka. Emmie odáig lesz érte.

– Remélem.

– Nem kellett volna magadra vállalnod ezt az egészet, drágám – billentette oldalra Sylvie a fejét. – A munkaidődben is állandóan itt sütsz!

– Nem gond. Szeretek sütni. És Emmie nagyon sokat segített a beilleszkedésben, amikor itt kezdtem, szóval… – Clem tétován mosolygott. Emmie Sylvie unokahúga volt: a kávézóban dolgozott baristaként, és az épület felső szintjén lakott az egyik lakásban.

Sylvie váratlanul odalépett Clemhez, és megölelte, Clem pedig pillanatnyi habozás után viszonozta az ölelést. Boldog volt, hogy Sylvie-nek ennyire tetszik a torta. Sylvie parfümjének édes illatától viszont összerándult a gyomra, és megint feszült lett. Elhúzódott tőle, és lenézett saját kötényére, amelyet rajzfilmbe illő macskák díszítettek.

– Át kellene öltöznöm – mondta Clem. – Ugye nemsokára indulunk?

– Igen, öltözz csak. Nincs senki a személyzeti szobában.

– Előbb hadd tegyem dobozba a tortát.

Idebent minden színes és vidám volt, Clem szerint olyan, mint egy gyerekorvosi rendelő: asztal színes műanyag székekkel, nyárias, kék színű hűtőszekrény macskatappancs formájú mágnesekkel, és macskákat ábrázoló bekeretezett képek a falakon. Egyszer Sylvie poénból kihelyezett egy A hónap dolgozója feliratot, amely alá Binx fotóját tette ki: a képen a macska a nagy zöld szemeivel a kamerába bámul, füstszürke teste jellegzetes grillcsirkepózban. A kép azóta is ott lóg, mert mindenki olyan viccesnek találta.

Clem levette a kötényét és a hajhálóját, majd gyorsan felvette a ruhát, amelyet Emmie szülinapi vacsorájára hozott magával: egyik kedvenc barna öltözetét, amelyet narancssárga kis rókafigurák díszítettek, és lapos talpú cipőt. Megfésülte a haját és a frufruját, majd megnézte magát a teakonyha tükrében. Utolsó simításként felkent egy kis testszínű rúzst, aztán a vállára akasztotta a táskáját.

Az ajtóban még megállt, és mély lélegzetet vett, hogy összeszedje magát.

Csak légy önmagad, ezt mondogatta neki az anyja, amikor néhány évvel ezelőtt itt kezdett dolgozni. Clem igyekezett, de nem mindig volt könnyű, és még most is égnek állt a haja a puszta gondolattól, hogy kilépjen a komfortzónájából.

A kávézó fő helyiségében találkozott Sylvie-vel. A széles elülső ablakokon vajsárga napfény áradt be, megvilágítva a falhoz tolt macskabútorokat és az elszórtan álló faasztalokat. Thomas és Lilian egy puha, krémszínű fotelban aludtak: Thomas a hatalmas, zsemleszínű testével majdnem kitúrta onnan Liliant, de úgy tűnt, a nőstényt ez nem zavarja – a fejét oldalra billentette alvás közben, és látni lehetett a bolyhos állát is. A helyiség tágas volt, italbárral, pulttal és egy táblával, amely a menüt hirdette. A pult tetején több süteménytartó sorakozott, bennük a Clem által készített macska formájú, pasztellszínű kekszek néhány példánya. Egy oldalsó ajtó egy nyugodtabb helyiségbe, a Cat Lounge-ba nyílt, ahonnan lépcső vezetett a kávézó második emeletére.

– Emmie és Jared már elindultak az étterembe – mondta Sylvie, aki a telefonján pötyögött, majd visszasüllyesztette a mobilt a táskájába. – Te hozd a tortát, én meg majd tartom neked a kapukat meg az ajtókat.

– Oké – válaszolta Clem, és óvatosan felemelte a dobozt, amelyben a torta volt. – Köszi.

– Sicc, te rosszaság! – kiáltott Sylvie, és elhessegette Salemet, aki letámadta Clem bokáját. A macska ezután visszahúzódott egy közeli székbe, hogy onnan bámulja a két nőt, közben a fekete farkával csapkodva.

A kávézóban tripla ajtós rendszer működött, amely gondoskodott arról, hogy a macskák ne szökjenek ki – Sylvie nyitva tartotta a reteszes kaput, hogy Clem ki tudjon menni rajta. Közösen navigáltak át a kapun, majd még egy ajtón, aztán keresztülvágtak a kis ajándékbolton és a recepción, amely most csendes és üres volt, hiszen a kávézó zárva tartott. Amikor végül elhagyták a kávézó szabályait hirdető posztert, és kiléptek az utcára, Clemet újra szédülés fogta el. Péntek este lévén bizonyára tele lesz az étterem. Elképzelte, amint mindenki őket nézi, amikor szülinapi dalt énekelnek Emmie-nek, amint túlzottan is nagy figyelem irányul majd a tortájára, és szánalmas módon azt kívánta, bárcsak találna valami ürügyet, hogy hazamehessen. Hogy bekuckózhasson a cicájával, Mishával, nézzen egy műsort a Netflixen, és igyon egy csésze teát, biztonságos környezetben.

Április volt, nem sokkal a húsvéti ünnepek után, és a kávézó előtt álló cseresznyefa most teljes pompájában virított, szirmai rózsaszín bevonatot képeztek az úttesten és a járdán, akár egy torta díszítése.

Minden rendben lesz, mondta magának Clem, és igyekezett másra gondolni, ahogyan ezt tanulta. Senki sem fog ítéletet mondani felettem. Gondolatait megpróbálta a virágzó cseresznyefa susogására, lágy szirmainak suttogására terelni, mintha abban keresne vigaszt.

A taxijuk éppen ekkor érkezett az út felől, és a járdaszegélynél lelassított.

– Gyere, drágám! – szólt Sylvie, és körülnézett, mielőtt átment az úttesten, miközben néhány lehulló rózsaszín virágszirom pottyant a vállára. Lesöpörte őket. – Csak óvatosan a tortával az öledben, nehogy oldalra boruljon!

*

Az étterem, ahogy arra Clem számított, rendkívül zsúfolt volt. Csak kevés olyan étterem akadt Oakside-ban, amely nem kocsmaként üzemelt, ezért ezt a helyet nagyon kedvelték a helyiek, a turisták és az év bármely szakaszában Cumbriába látogató túrázók is. Elég tágas volt ahhoz, hogy nagyobb csoportokat is fogadni tudjon, aznap este pedig jó néhány csoport is meglátogatta. Amikor átlépték a küszöböt, a dobhártyájuk majd’ beszakadt a zajtól. A közeli asztaloknál vendégek ettek-ittak, a felszolgálók pedig ide-oda rohangáltak a tányérokkal és hideg italokkal megrakott tálcákkal. Clem erősen fogta a tortásdobozt, és követte Sylvie-t az asztalukhoz, ahová egy éttermi alkalmazott vezette őket. Még mindig ugyanazt mantrázta magának, bár mostanra már minden porcikája megfeszült, egyre közelebb sodródva egy „megszoksz vagy megszöksz” helyzethez. Minden rendben lesz.

Egy boltíves átjárón keresztül egy tágas helyiségbe jutottak, ahol egy díszítőlombozattal, művirágokkal és élénkzöld fényű lámpásokkal dekorált asztal állt. Emmie már ott volt a párjával, Jareddel, és talpra ugrott, hogy üdvözölje őket, Sylvie-t pedig hosszan megölelgette. Emmie világosbarna tincseit begöndörítve viselte, barátja pedig divatos lófarokba kötötte a haját. Jared Clem felé intett, aki viszonozta az üdvözlést.

Clem körbenézett a helyiségben: minden oldalról zsúfolt asztalok vették körbe őket, hatalmas volt a tömeg. Egy pincér sietett el mellettük, aki majdnem nekiütközött Clem táskájának, és futólag bocsánatot kért, ahogy tovább rohant a konyha felé. Clem letette a tortát rejtő dobozt az asztalra, és bepréselte magát egy magas háttámlájú székbe, miközben igyekezett megfeledkezni a mellkasában érzett szorításról.

– Az micsoda? Jó nagy – szólalt meg Emmie, és odahajolt, hogy megszorítsa Clem vállát, mert a székek útban voltak, és így nem tudta megölelni őt.

Clem válaszra nyitotta a száját, de Sylvie közbevágott:

– Ha mindenki itt lesz, megmutatjuk, ugye, Clem?

Sylvie rávigyorgott Clemre, és leült az Emmie-vel szemközti székre.

Clem bólintott, és hálás volt, amiért elterelik a gondolatait – talán ha beszélget, nem gondolkodik majd annyit, nem figyel majd a szomszéd asztaltól odahallatszó hahotázásra, és nem feszül meg tőle az állkapcsa.

– Jól telik a szülinapod? – kérdezte Emmie-től.

– Ó, nagyszerűen, köszi! – Emmie rámosolygott Jaredre. – Jared ágyba hozta reggelire a buggyantott tojást. Nekem sose sikerül, de ő mindig nagyon jót készít. Ez az előnye, ha egy exséffel jársz… – Emmie szeretetteljesen pislogott, Jared pedig az asztalon átnyúlva megszorította a kezét.

– Kaptál jó kis ajándékokat? – érdeklődött tovább Clem. Jót tett neki a beszélgetés, oldotta benne a feszültséget.

– Ó, igen, egy új matricázógépet és néhány jó kis tollat az illusztrációimhoz.

A mögöttük lévő asztalnál hangosan röhögtek, Clem pedig összerezzent ijedtében, amikor egy férfi az öklével az asztalt csapkodta.

Nyugi, mondta magának. Csak nevetgélnek. Neki is többet kellett volna nevetnie, ha az agya engedte volna. Nem rajtad röhögnek. Nyugi. Érezd jól magad. Bulizz egy jót. Hiszen ezért jött ide. Mosolyt erőltetett magára, vett néhány mély levegőt, és a kezét szorosan összekulcsolta az ölében.

Lassan a többi kolléga is beszivárgott az étterembe: Faye, aki cumbriai egyetemi tanulmányai mellett részmunkaidőben dolgozott a kávézóban, valamint egy nemrég felvett barista, Matt, akit Clem még nem igazán ismert. Matt olyan magas volt, hogy a fejével majdnem súrolta a plafonról lógó dísznövényeket. Rávigyorgott Clemre, és leült mellé. Kaitlyn is megérkezett, ő felelt a recepcióért és az ajándékboltért. Intett Clemnek, és az asztal túloldalán foglalt helyet. Csak Miles és Sophie, a macskagondozók hiányoztak – mindkettőjüknek volt már programja, ezért nem tudtak eljönni.

Clem a szalvétájával babrált, és figyelte, ahogy mindenki üdvözli a többieket, és fecsegésbe bocsátkozik. Amikor a pincérnő megérkezett, hogy felvegye a rendelést, ő egy pohár fehérbort kért limonádéval, az étlapról pedig a legkevesebb maszattal járó fogást rendelte.

Mielőtt a pincérnő távozott volna az asztaltól, Sylvie intett neki a szája elé tett kézzel. A pincérnő lehajolt hozzá, és Sylvie súgott valamit a fülébe. A pincérnő bólintott, fogta a tortásdobozt az asztalról, és magával vitte.

Amikor kihozták az ételt, Clem élvezettel fogott neki. Minden falatot megízlelt, jobb kedvre is derült, hogy megtömte a hasát rizzsel és zöldséges tavaszi tekerccsel. Matt a kávézó könyvklubjáról magyarázott, amelynek a megszervezésében segítette Sylvie-t.

– Egy olyan könyvvel foglalkozunk most, ami egy hajléktalanról szól, aki barátságot köt egy macskával – lelkendezett Matt. – Sylvie mesélt róla, és én nagyon gyorsan elolvastam. Még nem hozta be a könyvklubba, úgyhogy arra gondoltunk, elolvastatjuk mindenkivel. Ez tényleg megmutatja, mennyit segítenek nekünk az állatok a nehéz időkben…

Clem tudott volna mesélni a macskákról. Valószínűleg ezért volt a kávézóban betöltött állása az egyetlen munkahely, ahol hosszabb ideig meg tudott maradni. Nem foglalkozott a helyiség többi részével, és odabólintott Mattnek.

– Van egy könyv egy macskáról és egy kutyáról, akik között különös kötelék szövődik, igaz történet. Nem emlékszem a címére. Utána kéne néznem…

Clem beleivott a bor-limonádé koktéljába, és jól hallhatóan nyelt egyet. Mindketten csendben kortyolgatták az italukat, míg a csapat többi tagja körülöttük beszélgetett.

– Nem kísért el senki ma este? – kérdezte Matt, és a túloldalt ülő párra, Emmie-re és Jaredre pillantott, akik az asztalon átnyúlva most is szeretetteljesen fogták egymás kezét. – Vagy vár otthon valaki?

– Nem, egyedül élek – csóválta meg a fejét Clem.

Egyáltalán nem szándékozott hozzátenni, hogy az a valaki, aki otthon várja, az anyukája, miután a húszas évei közepén még mindig az anyja házában él. Mostanáig el tudta kerülni, hogy a kollégái bármit is megtudjanak a magánéletéről – és ha rajta múlik, ez így is marad, bár Oakside-ban elég gyorsan terjednek a pletykák.

– Nálam is ez a helyzet – sóhajtott Matt, aki felemelte a söröskorsóját, és itala maradékát az alján lötyögtette. – Most csak a macskák és a könyvek jelentik a társaságomat. Valószínűleg amúgy is több gonddal járna a dolog, mint amennyit megér, nem igaz? – Egy húzásra kiitta az italt, és Clemre kacsintott. – A macskák jobbak, mint az emberek.

– Igyunk erre – mondta Clem, és koccintott Matt-tel.

Matt szavai továbbra is ott visszhangoztak a fejében. Faye is kísérő nélkül jött, de Clem tudta, hogy van barátja az egyetemen.

Ha Clem találkozna is valakivel, mit gondolna róla az illető, hogy huszonöt évesen még mindig az anyjával lakik? Vajon lenézné emiatt? Amikor még fiatalabb volt, a huszonöt éves kor olyan érett kornak tűnt, amikor az ember előtt még ott az egész élet. Azt gondolta, hogy ennyi idősen már férjezett családanya lesz, ez most viszont nevetségesnek tűnt számára. Szinte még gyereknek érezte magát, aki nem áll készen az efféle felelősségvállalásra.

A gondolataiból az asztalnál kitörő éneklés szakította ki, először halkan, majd egyre hangosabban, ahogy mindenki csatlakozott. Boldog szülinapot… Clem is beszállt az éneklésbe, de elcsuklott a hangja, amikor meglátta, hogy a pincérek kihozzák a tortáját, amelynek tetején néhány gyertya égett.

Mindenki ujjongott és tapsolt, Emmie pedig felvisított, amikor letették elé a tortát. Miután elfújta a gyertyákat, és a nevetés meg az éneklés alábbhagyott, csillogó szemekkel fordult a többiekhez:

– Ez a torta… Ez csodálatos! – kiáltotta. – Clem! Te csináltad…?

Sylvie széles mosollyal Clemhez fordult:

– Igen, a mi jó öreg cukrászunk csinálta! Neked készítette. Rendelni akartam valakitől, mert azt gondoltam, hogy Clemnek már tele van a hócipője a sütéssel, és nem akar a szabadidejében is dolgozni, de ő ragaszkodott hozzá, hogy elkészítse.

Clem elmosolyodott, és érezte, ahogy felpislákol benne a büszkeség, amiért mindenki lenyűgözve néz rá.

– Sosincs tele a hócipőm a sütéssel – vallotta be őszintén. – Szívesen csináltam. És megérdemled: olyan keményen dolgozol.

– Clem, köszönöm szépen! – hálálkodott Emmie. – Már-már túl szép ahhoz, hogy megegyük.

– Ugye? – mondta Jared. – És nézd, micsoda műgonddal csinálta meg a macskákat! – mutatott rá a Salemet ábrázoló figurára és a homlokán díszelgő fehér gyémántalakzatra.

– Nos, nem kell azonnal megennetek – mondta Clem. – Viszont ha meg akarjátok kóstolni a mentás-csokis tölteléket…

– Mentás csoki? – Emmie rábámult Clemre, majd a tortát kezdte vizslatni, mintha a mentaíz bizonyítékát keresné. – Clem, ez tényleg egy álom, köszönöm!

– Olyan tehetséges vagy, hogy akár saját vállalkozást is indíthatnál – csatlakozott hozzá Kaitlyn. – A gyerekeim ölni tudnának egy ilyen szülinapi tortáért.

– Egyszer jó is lenne – mondta Clem, miközben melegség áradt szét az arcán. A boldogság fénye beborította az egész testét, a halovány érzésből egy egész hullám lett, amely átsöpört rajta. Pont ezért sütött. Nemcsak azért, hogy az elképzelései életre keljenek – mint egy kirakós játék, amikor minden darabja a helyére kerül, amint összeérnek a hozzávalók –, hanem azért is, hogy mások megtapasztalják az általa létrehozott műveket, az örömért, amelyet ezek az alkotások okoznak nekik.

– Ha már a tehetségnél tartunk… – szólalt meg Sylvie. – Szeretnék kérdezni tőled valamit, Clem.

– Miről lenne szó?

– Hallottál már az Ízörvényről?

– Az online sütiversenyről?

Clem látott már felvételeket a versenyt közvetítő műsorból, néhány epizódot meg is nézett – ő maga is osztott meg rövid videókat az interneten a saját alkotásairól, és az általa használt platformokon gyakran esett szó a versenyről. A show atyja egy olyan férfi volt, aki cukrászinfluenszerként kereste a kenyerét. A megmérettetés során kisvállalkozások pénzjutalomért vetélkednek egymással. Clem nem tudta, hogy Sylvie is ismeri a vetélkedőt.

– Arról bizony. Itt, a tóvidéken fogják forgatni a következőt – magyarázta Sylvie.

– Viccelsz!

– Napokkal ezelőtt betageltek minket a verseny hirdetésénél – olyanok, akik azt javasolják, hogy vegyünk részt rajta. És arra gondoltam… Nos, drágám, te annyira tehetséges vagy. Szerintem ügyes lennél, és képviselhetnéd a kávézónkat a versenyen.

– Azt akarod, hogy én jelentkezzek? – kérdezte Clem elfúló hangon.

– Igen. A nyeremény százezer font! Felét a nyertes cukrász kapja, a másik felét pedig a kisvállalkozás. A résztvevők párokban indulnak, úgyhogy te sütnél, én pedig képviselném a vállalkozásunkat. Biztosan tudsz róla, hiszen már láthattad. A pénzből fejleszthetnénk a kávézót, hogy több embert érhessünk el. A te részeddel meg azt kezdhetnél, amit csak akarsz.

Clem egyszerre érzett heves izgalmat és rémületet. Kavarogtak benne az érzések, hiszen ez tényleg nagy lehetőség. Megváltoztathatná az életét. Megtervezhetné a saját cukrászati vállalkozását, amelyről mindig is álmodott, sőt talán újra iskolapadba ülhetne, és beiratkozhatna fizetős üzleti tanfolyamokra, hogy megismerje a vállalkozás buktatóit. És… elköltözhetne az anyja vidéki házából.

Azonban már az is óriási erőfeszítés volt számára, hogy eljöjjön a kollégáival egy étterembe. Hogy tudna hát részt venni egy műsorban, amelynek során százezrek követnék az interneten, ahogy süt? Ha veszik majd a kamerák? Mi van, ha bejutok a versenyre, aztán elszúrok mindent? Megpróbálta a témát a másik oldalról megközelíteni, másképp átgondolni, olyan módon, hogy ne a szorongás vezesse. Mi van, ha nem szúrom el? Mi van, ha jól csinálom? De ez a gondolatmenet kevésbé tűnt autentikusnak, mint a szorongással teli másik.

– Úgy értem… ez egy népszerű műsor. Rengeteg cukrász vesz részt rajta, akik sokkal tehetségesebbek nálam, szóval nem hiszem, hogy bejutnék… – mondta Clem zavartan, mivel Sylvie arra várt, hogy feleljen valamit. Ő pedig nem akarta mindenki előtt feltárni a valódi érzéseit.

– Jobban kellene hinned magadban – bátorította Sylvie. – Te igenis hihetetlenül tehetséges vagy!

Mielőtt még Clem újra megszólalhatott volna, az előbbi lármás asztalnál a vendégek a főétel és a desszert után további italokat rendeltek. Az asztalok olyan közel voltak egymáshoz, hogy Clem csak úgy tudott egy különösen nagydarab férfit elengedni maga mögött, hogy kissé behúzta a székét.

– Kösz, szivi! – röfögte oda a férfi. Félúton a széke mögött megállt, és lenézett Clemre. – Jó ruha! Rókák! Kártevők, de legalább kiirtják a patkányokat, he?

A férfi vad röhögésben tört ki, és szörnyen meleg kezével megpaskolta Clem vállát, akinek ettől forróság öntötte el a tarkóját. Ahogy a pasas továbbment, a lába beakadt Matt székének a lábába, miközben próbálta magát átküzdeni rajta. A férfi megbotlott, és kínlódva próbált felegyenesedni a szűk helyen.

Aztán a poharában lévő maradék sör valahogy Clem ruháján kötött ki, eláztatva a rókákat. A férfi nevetése még mindig visszhangzott Clem fülében. Ha-ha-ha, mintha víz csöpögne egy barlang plafonjáról.

Ahogy hirtelen leöntötték a ragacsos folyadékkal, Clem szorongása erőre kapott, mint egy tüzet okádni készülő sárkány. A torka annyira összeszorult tőle, hogy alig tudott levegőt venni.

Ki kell jutnia ebből a szűk térből – méghozzá gyorsan.

2. fejezet

A férfi hevesen mentegetőzött, miközben átpréselte magát Clem széke mögött. A sörszag minden mást elnyomott, facsarta Clem orrát. Matt próbált segíteni a tisztálkodásban, szalvétákat hajított oda neki, és kiabálva kért még több szalvétát az asztalnál ülőktől.

– Ne izgulj, Clem, rendbe hozzuk! – mondta.

A zaj, a sok esemény, a figyelem és a magas labda, amit Sylvie feldobott neki, olyanná tette Clemet, mint egy különösen porhanyós sütemény, amely bármikor széteshet, ha valaki hozzáér.

Amikor a másik csoport végre távozott, és Clem elég kicsire húzta össze magát, hogy elengedje őket, hátrafésülte a haját, és azt motyogta:

– Mosdóba kell mennem.

Felkapta a táskáját és a blézerét a székről, és olyan gyorsan indult el az asztaltól, hogy majdnem beleütközött egy pincérnőbe, aki két tál forró, gőzölgő tésztát vitt ki éppen. A mosdókhoz egy másik helyiségen át és egy fa lépcsősort megmászva lehetett eljutni. Clem többsornyi zsúfolt asztal mellett sietett el, lehajtott fejjel és mélyeket lélegezve, bár émelyítő és sűrű volt a levegő.

Amikor berohant a mosdóba, az szerencsére üres volt, és tiszta is. Remegő kézzel locsolt vizet a ruhájára, és dörzsölgette az egyik kis narancssárga rókát, azt remélve, hogy ettől majd kimegy belőle a piaszag. Mindez újra eszébe juttatta a harsogó, szarkasztikus röhögést, és a férfi szavai is ott dübörögtek még a fülében. Jó ruha! Rókák! Kártevők, de legalább kiirtják a patkányokat, he?

Igyekezett meggyőzni magát, hogy a pasas csak viccelt. De ez csak még inkább visszarepítette őt abba az időbe, amikor a barátnője, Genie megalázta, és a nevetése még mindig a fülében csengett. Olyan érzés volt, mintha valaki vasmarokkal szorítaná.

Amikor a ruháját a kézszárító alá tartotta, csak még inkább melege lett, és hányinger fogta el. Hirtelen azt kívánta, bárcsak ne evett volna annyit. Jaj, ne, könyörgöm, csak ne hányjam el magam! Csak arra tudott gondolni, hogy legszívesebben otthon lenne a cicájával, Mishával a meghitt, kényelmes hálószobájában.

A mosdó ajtaja egyszer csak kicsapódott, és Clem hátat fordított neki, mert nem akarta, hogy egy idegen észrevegye a remegő kezeit, és lássa, hogy mennyire kiborult. Az étterem minden zaja kakofóniába olvadva áramlott be: hangos beszélgetés, gyereksírás, kések és villák csattogása a tányérokon, italospoharak koppanása. Clemnek még a foga is vacogott tőle.

Ahogy a kézszárító melege és zaja alábbhagyott, egy aggódó hang szólalt meg:

– Clem? Jól vagy?

Clem ismerte ezt a hangot. És tényleg nem akart megfordulni – olyan ciki volt a helyzet –, de aztán kihúzta magát, és megpróbált normális képet vágni, bár ez leginkább egy grimaszra hasonlított. Amint megfordult, Emmie-vel találta szemben magát, aki aggódva ráncolta a homlokát.

– Jól vagyok – válaszolta Clem. A hangja üresen csengett, ami elárulta őt, és érezte, hogy a mellkasa összeszorul, és alig jut levegőhöz.

– Biztos? Láttam, mi történt.

– Csak… a szag… – Clem lemutatott a ruháján még mindig látszó nedves foltra, ahol ráömlött a sör. Vett egy mély levegőt, de a szagot még mindig érezte, mintha beette volna magát az orrába. A torkában egy kemény és fájdalmas gombóc jelent meg. Nem akart kiborulni Emmie előtt, pláne, hogy ő a szülinapos. Ünnepelniük kellett volna.

– Várj csak! – mondta Emmie. Clem nem vette észre azonnal, hogy Emmie magával hozta a csillag formájú kis kézitáskáját, a könyökhajlatára akasztva. Emmie elhúzta a táska cipzárját, belenyúlt, majd előhúzott egy kis csomag nedves törlőkendőt. Nem hazudtolta meg magát, a törlőkendő zacskóján kis rózsaszín masnik és egy rajzolt macska díszelgett. – Használd ezt. Illatosított, szóval lehet, hogy segít.

– K-köszönöm… – hálálkodott Clem, ahogy átvette a törlőkendős zacskót, és szorosan megmarkolta, nehogy Emmie meglássa a keze remegését.

– Tartsd meg. Frissítsd fel magad! – Emmie mosolyogva behúzta a táska cipzárját, és világosbarna haját a füle mögé tűrte. – Most jobb, ha visszamegyek. Matt azt akarja, hogy vágjam fel a tortát, hogy mindannyian ehessünk belőle, de gondoltam, előtte rád nézek, hogy jól vagy-e. Nem kell sietned, félreteszek neked egy szeletet.

– Oké… Köszi, Emmie.

Emmie távozott, az ajtó becsapódott mögötte, és Clem válla megrogyott. Nem lett nyugodtabb, még akkor sem, amikor megtörölte a ruháját az egyik illatos kendővel, mert az agyában még mindig az járt, hogy Emmie így látta őt, hogy így viselkedett egy ennyire hétköznapi dolog miatt. Ezek után hogyan is tudna odaállni a többiek elé? Nem volt biztos benne, hogy képes lenne rá. Égett a torka.

Elővette a telefonját, és átfutotta a fotógalériát Misha videói után kutatva. A hátát a falnak vetve megnézett egy videót – lenémítva –, amelyen Misha az ágyneműjén ugrándozik izgatottan, és játszik a lepedő ráncaival. Clem átlapozott a következő videóra: Misha az ölében ül, szeretettel néz fel rá, jellegzetes hosszú, fehér bajszával, Clem pedig simogatja a cirmos fejét. Clem megpróbálta elképzelni, hogy most éppen otthon van, és az ujjaival Misha selymes szőrét simogatja.

Valamennyivel nyugodtabbnak érezte magát a videóktól. Ez elég volt ahhoz, hogy előjöjjön a mosdóból.

Először is, taxit rendelt – nem kocsival jött, hogy ihasson egy kis bort –, aztán lement a lépcsőn, el az asztalsorok mellett, majd ki az étteremből, és örült, hogy Sylvie és a többiek nem látják őt onnan, ahol ülnek. A taxiból majd küld Sylvie-nek egy üzenetet, és bocsánatot kér, amiért korán haza kellett mennie. Biztos volt benne, hogy Emmie megérti őt. Kétsége sem volt afelől, hogy Emmie pontosan tudja, hogy milyen pocsékul érzi magát. És Clem ott volt a vacsoránál – ez mégiscsak számít valamit, nemde. Ha most megpróbálna visszamenni, az esti incidens után… Nem volt rá képes.

Odakint állt, távol az ajtótól, a sarkon az eresz alatt. Még érezte az alkoholszagot a ruháján, ami továbbra is zavarta, bár a törlőkendők narancsos-citrusos illata nagyjából elfedte. A tavaszi levegő már langyos volt, de még nem fullasztó, és Clem örült a szellőnek, amely megzörgette az utca fáinak lombját, és friss levegőt hozott.

Még mindig érezte a sör szagát, a keze remegett, és már a benti hangos lármázás gondolatára is csikorgatni kezdte a fogát. Lenézett a telefonja Misha cirmos arcát ábrázoló, zárolt képernyőjére, de az már nem járt olyan megnyugtató hatással, mint az imént. Clem keresgélni kezdte a táskájában a málnás rágógumit, amit gyakran hordott magánál.

– Hol lehet? – mormogta az orra alatt. A remegő keze miatt ügyetlen volt, és a táskájából az aszfaltra pottyant a mini hajkeféje és a rúzsa.

Épp le akart hajolni, hogy felvegye a holmiját, amikor valaki odanyújtotta őket elé. Amikor Clem felegyenesedett, egy férfi állt előtte. Clem nem látta őt jól a lemenő nap fényében, és nem tudta eldönteni, hogy a feszítő érzés a mellkasában vajon a szorongástól vagy éppen a vastag, sötét szempillákkal szegélyezett, metszően zöld szemektől támadhatott-e benne.

A férfi idősebb volt nála, bár talán nem sokkal, sápadt arcát meleg fénnyel világította meg a lemenő nap. Sötétbarna haja rendetlenül állt – művészien rendetlenül, mintha szándékosan hordta volna így –, szemöldöke vastag volt, arcán hasonlóképp sötét borosta árnyéka. Az, hogy kimondottan jóképű, nem volt rá elég erős kifejezés.

– Nézd csak, majdnem elvesztettél pár fontos dolgot – mondta lágy hangon, és elé tartotta a holmikat.

– K-köszi… – mondta Clem, miközben átvette a tárgyakat, és igyekezett úgy betenni őket a táskájába, hogy közben ne essenek le, miközben telefonját a hóna alá szorította.

– Jól vagy? – kérdezte a férfi kedvesen, és hátrapillantott az étterem irányába, mintha felmérné, hogy milyen útvonalat járt be a lány.

Vajon látta őt, ahogy kirohan? Clem beleszédült a gondolatba, hogy idegenek is láthatták, milyen ostobán viselkedett. De ahogy a férfi felvette a cuccait, és lazán megkérdezte, hogy jól van-e… Ez majdhogynem nyugalommal töltötte el, feloldódott, ellazult a hangszínétől. A férfi arcán aggodalom tükröződött, nem pedig gunyorosság. Clem zavartan felnevetett, mert örült, hogy olyan pasival találkozott, aki nem nevet más sebezhetőségén.

– Jól vagyok. Köszi.

Végre megtalálta és elővette a táskájából a rágót, amelyet keresett, és kicsomagolta, majd egy szemet a szájába dobott, és arra koncentrált, hogy milyen ragacsos lesz az anyag, ahogy a fogával feltépi a külső mázat. Bár kissé nyugodtabb lett, még mindig remegett a keze: amikor felegyenesedett, és újra kézbe vette a telefonját, kis híján el is ejtette. A taxi nemsokára itt lesz, és akkor Clem végre el tud menekülni erről az estéről, bár kénytelen volt beismerni, hogy egy ilyen jóképű pasi elől kár lenne elmenekülni. Valahol mélyen maradni is akart, mert megbabonázták azok a sötétzöld szemek.

A férfi félig az étterem felé fordult, habozott.

– Valakivel együtt jöttél? – kérdezte aztán. – Úgy tűnik, nem vagy jól. Kell esetleg…

– Ó! N-nem, csak rendeltem egy taxit, szóval úgyis hazafelé indultam… De azért köszönöm.

A taxi megérkezett, már közeledett a járdaszegélyhez. Clem elfordult az idegentől, és sietett, hogy beszálljon az autóba. Induláskor még kinézett az ablakon, és látta, hogy a férfi már eltűnt, bement az étterembe. Valószínűleg a barátnője várta ott – Clem teljesen biztos volt benne, hogy ilyen vonzó külsővel már foglalt a pasi.

Újból a rágógumijára koncentrált, és érezte, ahogy a málnás íz szétárad a szájában, de képtelen volt a férfi képét száműzni a gondolataiból.

*

– Korán hazaértél! – kiabált ki az anyukája, amint Clem átlépte az apró ház küszöbét. Ez az egyetlen baj az olyan házakkal, amelyeknek a bejárati ajtaja közvetlenül a nappaliba nyílik: az ember nem tud csak úgy besurranni vagy bejutni a saját szobájába anélkül, hogy észre ne vennék. – Leghamarabb is csak egy-két óra múlva vártalak. Jó volt? – kérdezte.

Clem felakasztotta a táskáját és a blézerét az ajtó mögötti fogasra, és elmanőverezett az esernyőtartó mellett, majd leroskadt a kanapétól balra álló fotelok egyikébe. Anyja a dívány közepén ült egy csésze teával a kezében, és aggódva ráncolta homlokát. A téglából rakott kandalló fölötti tévé David Attenborough egyik dokumentumfilmjét sugározta, a híresség lágy, megnyugtató hangja betöltötte a helyiséget, aláfestésként madárcsicsergés hallatszott. Az asszony a távirányítóért nyúlt, majd lehalkította a tévét.

– Miattam ne halkítsd le David Attenborough-t! – szólt rá Clem az anyjára, és hátradőlt a székben. – Ez az új rész, amit meg akartál nézni, ugye?

– Nem számít. Milyen volt az este?

Clem a maga mellé bepréselt díszpárnából lógó cérnaszálat kezdte piszkálni. A hazaúton kinyitotta a taxi ablakát, ezért már nem volt olyan hányingere. Mire meglátta a távolban a házat, már jobban volt.

– Hamarabb eljöttem. A desszert után. Kihozták a tortát, és egy pasas rám öntötte az italát. Kinevetett, és… – Clem szünetet tartott. Így visszatekintve akkora butaságnak tűnt az egész, itt, az otthon melegében.

– De maradtál a desszertig! – mondta az anyja. – Az jó. És elmentél, pedig nem is akartál.

– El akartam menni – vetette ellen Clem. – Még ha az agyam azt is akarta mondani, hogy ne menjek. Bűntudatom van, amiért nem maradtam tovább.

Clem a taxiban üzent Sylvie-nek, hogy bocsánatot kérjen a korai távozásért, fejfájásra hivatkozva. Emiatt is bűntudata volt.

– Nos, legközelebb talán tovább maradsz. Kis lépések. Fokozatosság, emlékszel?

– Csak azt szeretném tudni, hogy vajon meddig leszek még rátapadva a fokozatosságra.

Az anyja kiitta a teáját, és letette a csészét az asztalra, egy stósz magazin mellé. Az asszony Clem gyerekkora óta ugyanarra a természettudományos magazinra fizetett elő: az ágya alatt halmokban álltak ezek a lapok, és a helyhiány miatt gyakran kellett selejteznie őket. Clem csodálkozott, hogy a magazin még mindig létezik.

– Büszkének kéne lenned – mondta az anyja. – Nem volt könnyű neked.

– Tudom – felelte Clem, és csendben nézte, ahogy David Attenborough beszél a képernyőn, miközben átvág egy fényfoltokkal tarkított, sűrű erdőn. – Csak… nos… Sylvie. Azt javasolta, vegyek részt egy sütiversenyen. A kávézó képviseletében. Az a neve, hogy Ízörvény.

– Ez nagyszerű!

– Tudom, de… megosztják az interneten. – Clem gyorsan összefoglalta a verseny lényegét.

– De hát Clem, ez egy csodás lehetőség lenne számodra! Tudom, hogy szereted a kávézót, de nem ezt a munkát szeretnéd igazán, ugye? Úgy értem, nem örökre.

Ez igaz volt. Clem természetvédelemmel akart foglalkozni, állatokkal, mielőtt valaki lerombolta volna az ezzel kapcsolatos álmait. Azért fordult a cukrászat felé, mert a sütés ellazította, oldotta a szorongását: kiderült, hogy szereti ezt csinálni, és el tudta képzelni, hogy hosszú időn keresztül ezzel foglalkozzon. Az álmai túlmutattak a Mokka Makka kávézón, saját cukrászati vállalkozást szeretett volna indítani.

– Én… Én nem tudom, hogy menne-e – mondta végül. – Nézd csak meg, mi történt ma este. Azért jöttem haza előbb, mert az emberek kinevettek, és valaki leöntött piával.

Ennek a beismerésébe a torka is belefájdult: annyira ostobán viselkedett.

Az anyja a fejét csóválta, és szája szegletében kedves mosoly bujkált.

– Jobban kell hinned magadban. Így fogod elérni az álmaidat. Nem azzal, ha elásod magad. Az álmokhoz néha váratlan út vezet.

Clem félszegen elmosolyodott. Az anyja fotós volt – eredetileg a tájakat és a vadvilágot fényképezte. De amikor úgy döntött, hogy a fotózásból akar élni, maga mögött hagyta a vörös vércséket, gímszarvasokat és birkákat, a természetről átnyergelt az esküvőkre és a családi fotókra. Ez sokkal kifizetődőbb volt, és jól megélt belőle, miközben továbbra is szerette csinálni.

– Ez lehet a te lehetőséged, Clem – mondta. – A váratlan út.

– Beszéltél Jared anyukájával? – viccelődött Clem. Ő még nem találkozott vele, de Emmie-től tudta, hogy az asszony kártyavetéssel foglalkozik. – Kérsz még egyet? – kérdezte a kiürült teáscsészére mutatva.

– Persze. Köszi.

Clem bement a kis konyhába. Itt is szűk volt a hely, rendszertelenül sorakoztak a roskadásig megpakolt fapolcok, a pultok pedig tele voltak konyhai eszközökkel, és köztük volt Clem elektromos mixere is. Az ablakpárkányon az anyja cserepes növényei álltak, a falakon fakeretben természetfotók, némelyik már eldeformálódott. Clem már nem is tudta, mennyi mindent sütött ebben a konyhában, de nagyon vágyott egy olyan helyre, amely csakis az övé.

Vizet forralt a kannában, és nekiállt teát készíteni kettejük számára. Amikor elkészült, az egyik csésze friss teát átnyújtotta az anyjának, majd elvonult a szobájába. Misha odabent volt, az ágy fa fejtámlájánál aludt összegömbölyödve a párnán. Amikor meghallotta, hogy Clem belépett, nagyot ásított és leugrott, hogy üdvözölje a gazdáját, farkát és csíkos testét a lány bokájához dörgölve.

Ha maradt is még feszültség Clemben, most elpárolgott.

– Szia, kicsim! – köszöntötte a cicát. A teáját letette, és megvakarta a macska állát. Misha a fejét a lány kezébe temette, és kilátszottak a fogai, mintha az érintéstől boldog mosoly terült volna el az arcán.

Clem szorítást érzett a mellkasában. Örült, hogy hazaért. De érezte, hogy muszáj lesz elköltöznie – nem tudott megszabadulni ettől a gondolattól. A legtöbb maga korabeli, akit ismert, már rég elköltözött otthonról, néhányan egészen messze, ők Cumbria fennsíkjai helyett olyan nagyvárosokat választottak, mint London, Edinburgh és Manchester.

Fel kell nőnie, de még mindig itt van, itt áll a gyerekkori szobájában: a fal mellett az egyszemélyes heverő, a sünimintás ágytakaró; a már kicsit viseltes könyvespolc, amelyen halmokban állnak a természetről és cukrászatról szóló kötetek; a parafa tábla, amelyre a tortákkal és macskás sütikkel kapcsolatos terveit tűzte ki; a karcos és elnyűtt fa íróasztal, amelynél gimis kora óta ül. Az ágy alatt természetvédelemről szóló egyetemi tankönyvek porosodtak, Clem félbehagyott tanulmányainak mementói.

Tudta, hogy változtatnia kell a dolgokon. Csak éppen nem tudta, hogyan csinálja, vagy hogy képes-e rá egyáltalán.

3. fejezet

Lucas az étteremben lévő kis beugróból nézte, ahogy a taxi elhajt és eltűnik az úton. Remélte, hogy a rókás ruhát viselő lány jól van: látta, hogy mennyire remegett, és hogy a szép szeme tele volt félelemmel, mintha medve támadt volna rá az utca kellős közepén.

– Mit nézel? – kérdezte Dwayne a nyakát nyújtogatva, hogy ő is kilásson az étterem ablakán. Az ablaküvegre esőcseppek hullottak, az április nem hazudtolta meg önmagát a záporok tekintetében.

Dwayne Lucas egyetemi barátja volt, nagydarab, széles vállú férfi. A bőre sötét, a feje kopasz, viszont tömött, borzas szakállát hosszúra megnövesztette. Állandóan élénk színű ingeket hordott: ma például apró aligátorokkal díszített kék inget vett fel. Lucas nem értette, hogy a barátja hogyan képes minden erőfeszítés nélkül ilyen lazának látszani, még akkor is, ha az ingek terén kétséges az ízlése.

– Semmit – felelte gyorsan.

– Várj csak, egy nő volt az? Hol van? – Dwayne továbbra is oldalra hajolt, hátha lát valamit.

Lucas tudta, hogy barátja gyorsan veszi a lapot, de ezt annak tudta be, hogy az egyetem első hete óta ismerték egymást.

– Nem – hazudta.

– Mindig tudom, hogy mikor hazudsz – vigyorodott el Dwayne. – Ugyan már! Elkérted a számát?

Lucas felidézte magában a lány arcát – vajon miért rémlett fel benne minden arcvonása? De hiszen lenyűgöző volt: fényes fekete haja egy kicsit tovább ért a vállánál, szeme színe a krémes kávéra emlékeztetett, a száján pedig barackszínű rúzst hordott. Lucas kíváncsi volt, hogy milyen lehet a szája, amikor mosolyog; mert a lány arcán mosoly helyett akkor szomorúság és félelem látszott. Vajon miért volt így?

– Csak egy idegen volt – felelte Lucas. – Miért kértem volna el a számát?

– Talán mert az emberek ezt teszik, ha megtetszik nekik valaki – nevetett fel Dwayne, majd kiitta a sörét, és letörölte a szakálláról a habot.

– Mikor mondtam azt, hogy tetszik? – forgatta a szemét Lucas.

– Ez egyértelmű annak alapján, ahogy bámulsz kifelé az ablakon. Beszélned kellett volna vele.

– Nem keresek párt, Dwayne – mondta Lucas, de a lány arca már beleivódott az emlékeibe, mint egy lábnyom: gyönyörű szép nő volt. Nem is emlékezett rá, hogy mikor érzett utoljára még egy ilyen kis vonzalmat is bárki iránt.

Dwayne kérdőn felvonta vastag szemöldökét.

– Nem keresel párkapcsolatot, mégis vállaltál egy kutyát, ami sokkal nagyobb elköteleződést jelent.

– Pontosan. Egy kutya több mint elég elköteleződést jelent nekem, köszi.

Dwayne felmordult. Lucas száműzte a lány képét a gondolataiból – úgysem számít. Lucas és Dwayne nem itt éltek, Oakside-ban: Windermere-ben laktak, ahol a Mérföldes Mancsok kávézót üzemeltették. Azért jöttek ide, mert megbeszélésük volt egy helyi kávébeszállítóval, és ez a városka jó köztes állomás volt a találkozáshoz – a megbeszélésnek épp most lett vége, a tányérok már üresek voltak.

– Túl sok rajtam a felelősség – mutatott rá Lucas. – És nem a kutyatartásról beszélek. Ott van az üzletünk, fizetni kell a rohadt bérleti díjakat, miközben próbálok félretenni, és szeretnék segíteni a szüleimnek, hogy egyenesbe jöjjenek. Tudod, hogy a család az első. Mindig is így volt. A randizás sosem éri meg.

Még mindig feszült lett kissé, amikor a volt barátnőjére gondolt. Bár a lány tudott az apja gondjairól, utálta Lucast azért, amiért mindig felvette az apjának a telefont, vagy kihelyezte maga elé a készüléket, amikor étteremben voltak. Ha pedig Lucas nem válaszolt fél órán belül az üzeneteire, azt a lány személyes sértésnek vette, figyelmen kívül hagyva, hogy Lucas elfoglalt, felnőtt ember. Az exbarátnője a Mérföldes Mancsok kávézó iránti elkötelezettségét sem értette meg; mindig azt mondta, Lucas csak elpazarolja erre az idejét, és pocsékba megy a filmművészeti diplomája, ha továbbra is a vendéglátásban dolgozik. Mindezen felül egyszer még kiabált is vele, amikor Lucas lemondta a randijukat – Lucas apja ugyanis fájdalmaktól szenvedett, és az anyjának túl sok munkája volt, ezért hát nem akadt más, aki fájdalomcsillapítót vegyen, vagy az apja segítségére siessen.

Ha egy barátnő azzal jár, hogy el kell hanyagolnia a családját, akiknek szükségük van rá – és a saját maga által felépített karrierjét –, nos, akkor neki nincs szüksége barátnőre.

– Lemaradtál róla – mondta fejcsóválva Dwayne. – Egyszer majd rájössz.

Lucas megrázta a fejét, mert ő nem érezte úgy, hogy olyan nagy veszteség érné, amiért nem ugrik fejest a társkeresés medencéjébe. Ami azt illeti, úgyis tele van cápákkal.

*

– Jó reggelt! – kiáltott Lucas a Mérföldes Mancsok kávézóban a vendégek felé, akik épp beléptek az ajtón, odakintről nedves szellőt hozva magukkal.

A kutyák körmeinek kopogása a fapadlón majdnem hangosabb volt, mint a közeli asztalnál társalgó túrázók halk beszélgetése. A vendégek épp feltöltődtek erős kolumbiai kávéval és vaskos, cukormázzal bevont fahéjas süteménnyel, mielőtt nekivágtak volna a Brant Fell túraösvénynek. Egy könnyű esőkabátot viselő idősebb nő közeledett a pulthoz, őszülő haját lófarokba fogta, mellette egy fiatalabb nő. Két kutyát vezettek pórázon, az állatok hevesen csóválták a farkukat, izgalmukban kilógott a nyelvük – az egyikük koromfekete volt, a másik karamellszínű. A fiatalabb nő próbálta szorosan tartani a pórázukat.

– Mit adhatok? – kérdezte tőlük Lucas.

– Én tejhabos presszókávét kérek – mondta az idősebb nő, a bal oldali üvegpult felé fordulva, ahol pékáruk és édességek kínálgatták magukat, mellettük kézzel írt táblák. – És egy teát is. Ezenkívül még egy hagymás-paradicsomos lepénykenyeret is kérek, nagyon finomnak néz ki. Kérsz valami harapnivalót? – fordult fiatalabb barátnőjéhez (esetleg a lányához?), aki megrázta a fejét.

– Bizony. A lepénykenyereket frissen sütöttük ma reggel – mondta megnyerő mosollyal Lucas.

Odament egy tányérért, és egy ételfogó csipesszel kivette a lepénykenyeret. Közben akaratlanul is belehallgatott a nők beszélgetésébe. Vetett rájuk egy gyors pillantást. Az idősebb nő hadarva köpködte a szavakat:

– De hiszen ő még olyan fiatal, nem lehet, hogy „krónikus fájdalmai” vannak! – A nő teátrálisan forgatta a szemét. A kifejezést idézőjelben mondta, mintha az unikornisok vagy a Loch Ness-i szörny létezéséről beszélne. – Istenem, manapság mindenki azt hiszi, hogy van valami baja. Az a nő túloz!

– Nem hiszem, hogy túlozna.

– Higgy nekem, túloz. Láttam már hozzá hasonlót. Munkakerülő, lusta. Nem hajlandó olyan keményen dolgozni, mint mi.

Lucas elejtette a lepénykenyeret – hamarosan követte a tányér is, amely számtalan darabra tört a lába előtt. A nők zavartan felnéztek, a kávézóban pedig a csattanás hangjára csend lett. A nők mondtak valamit, de most már fojtott volt a beszélgetés hangja, mintha valaki Lucas fülére tapasztotta volna a kezét. Valaki poénból koccintott Lucas ügyetlenkedésére, és a kávézóban újra felerősödött a zsibongás és a beszélgetés.

Dwayne sietve előjött a kávézó hátuljából, és a másodperc törtrésze alatt felmérte a helyzetet.

– Várj csak, majd összesöpröm. Te foglalkozz a rendeléssel.

– Istenem, milyen kiszolgálás van itt? – mormogta a nő, bár ahhoz épp elég hangos volt a megjegyzése, hogy Lucas meghallja, mintha csak szándékosan csinálta volna. – Máshova kellett volna mennünk, ahogyan mondtam is.

Lucas erőt vett magán, hogy a lábai engedelmeskedjenek, és zavart nevetésfélét hallatott, majd odébb ment, hogy elkészítse az italokat. Rutinosan csinálta, bár közben a tejhabosító sziszegése bántotta a fülét. Amikor végre letette a tálcát a pultra – rajta az új tányérral, a friss lepénykenyérrel, a kávéval és a teával –, egy mosolyt erőltetett magára, és az erőfeszítésbe az arca is belefájdult. Tudta, hogy a tettével nem járult hozzá a kávézóba vetett bizalomhoz, de ez már nem érdekelte. Ritkán veszítette el a türelmét: össze kell szednie magát.

Mire a két nő elvitte a tálcákat, és kényelmesen elhelyezkedett egy ablak melletti asztalnál, Dwayne már eltakarította a baleset nyomait.

– Jól vagy, haver? – kérdezte.

– Igen, jól…

De Lucas nem volt jól. Az ilyen megjegyzések… Annak a nőnek fogalma sem volt arról, amiről beszélt.

– Tarts szünetet – javasolta Dwayne. – Reggel óta itt robotolsz.

Ők ketten voltak a kávézó tulajdonosai. Technikailag Dwayne tulajdonrésze volt a nagyobb – ő fektetett be az örökségéből többet ahhoz, hogy megnyithassanak, Lucas pedig hozzátett, amennyit még tudott, bár az nem volt túl sok. A terveket és az előkészületeket viszont egyenlően osztották fel – már évekkel az indulás előtt nekiálltak tervezgetni –, és Dwayne mindenképpen azt akarta, hogy Lucas legyen az üzlettársa és tulajdonostársa, akkor is, ha a befektetéseik mértéke különböző.

– Köszi – mondta Lucas. Az ügyetlenségének semmi köze nem volt a reggeli hajtáshoz, de nem vallotta be; a véletlenül meghallott beszélgetés járt a fejében, amitől még feszültebb lett. Mélyet sóhajtott, mintha azzal kiűzné a feszültséget a testéből. – Úgyis fel kell hívnom a szüleimet, tegnap túl sok dolgom volt.

– Hogy vannak?

– Nem túl jól. Anyám ki van készülve.

– Ha tudok valamiben segíteni…

– Köszi, de nem igazán tudsz, ha csak nem tudunk varázsolni. Megteszünk mindent, amit lehet. – Lucas levette a kötényét, és hálásan vállon veregette a barátját, majd kipréselte magát a pult mögül.

A túracsoport már elindult kifelé, a lábak végigdobogtak a fapadlón, esőkabátok és dzsekik suhogtak, köszönőszavak hallatszottak. Néhányan külön odafordultak Lucashoz, és köszönetet mondtak neki, vagy biccentettek és rámosolyogtak. Egyikük épp a fahéjas sütemény maradékát tömte a szájába, és morzsákat söprögetett le a dzsekijéről. Az ajtó becsukódott mögöttük.

Lucas átsétált a helyiségen a kávézó hátsó traktusába, ahol sokkal nagyobb volt a hely, a falakon pedig a dalmatáktól a törpeuszkárokon át a német juhászokig különféle fajtájú kutyákról készült bekeretezett, művészi fotók lógtak. A kávézónak ez a része egy asztalokkal és székekkel berendezett udvarra nyílt, a kerti bútorok felett fából készült pergola nyújtózott. Lucas kiment, megkerülte az épületet, és behúzódott a fák árnyékába.

Ezen a részen volt egy elkülönített terület Lucas golden retrievere, Reina számára. A területet a kávézó többi részétől magas kerítés és lakattal lezárt kapu választotta el. Korábban egy sikátor húzódott az épület eleje és hátulja között, de mivel túlsó oldalán is húzódott egy másik, ezt átalakították. Lucas kinyitotta a kaput, és bement.