Borítószöveg

A huszonkét éves francia fiatalembert telefonon felhívják, hogy korábban elutasított ösztöndíjkérelmét egy váratlanul felszabaduló hely miatt mégis elfogadják, ha azonnal igent mond. Egy számára ismeretlen városba, Pécsre mehetne tanítani. Magyarországi élménye van már, mert előző évben egy hetet átbulizott a „Tzigeten”, a szülei lakásában található bélyegnyi méretű térképen pedig azt látja, Budapest mellett még egy város, Pécs neve szerepel. Igent mond. Még nem tudja, de a jövőjéről, a sorsáról dönt.

Több, mint két évtized telt el, az immár középkorú „fiatalember” azóta is Pécsett él. Élete első felét otthon töltötte, másik felét immár itthon. És most megírja ezt a második felét magyarul (!) majdani unokáinak – és nekünk, magyar honfitársainak, hogyan lát ő bennünket. Miközben megéljük, milyen ostobák, érthetetlenek, kaotikusak, elviselhetetlenek, ugyanakkor rafináltak, szellemesek, tán még szeretni valóak is vagyunk, nevetünk, megdöbbenünk, elcsodálkozunk, és szétárad bennünk a jóleső, ismerős érzés: ennek a francia-magyar embertársunknak örkényi tótágast sem kell állnia ahhoz, hogy groteszk módon lásson és elfogadjon bennünket és köztünk önmagát.

Bérczes László:

„Annyi mindent láttam egzotikusnak akkor. Végre megtudhattam, milyen lehetett a hetvenes évek esztétikája. Minden úgy nézett ki, mint a szüleim régi fényképeinek háttere: a buszok, a bútorok, a bajuszok, a büfék. A szokatlant hamar kiegészítette a bizarr: a vonalkódos matrica a kenyéren, a magyarok gálánssága (de, de), meg az, hogy egy pincér simán elküldhet egy vendéget a fenébe, ha olyan kedve van. Mókás volt, hogy See ya-t mondanak az emberek, ha találkoznak, és Helló-t, ha elköszönnek egymástól.”

„Szerettem, hogy az emberek nem házibulikban gyűlnek össze, hanem kocsmákban, mert még elérhető áron van a sör. Nem úgy, mint otthon.

Szerettem, hogy az emberek a szemembe néznek az utcán.

Szerettem, hogy jóval kevesebb itt a tabu, mint nálunk.”

© Jehan Paumero, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóterv Lugosi Tamás

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-620-676-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Csabának

Egy másik nyelvvel rendelkezni olyan,

mint egy második lelket birtokolni.

(Nagy Károly)

Előszó

Egy évvel azután, hogy terápiajelleggel elkezdtem írni ezt a szöveget, azt érezve, hogy talán másokat is megszólíthatnak a történeteim, megkerestem egy színházi rendező barátomat, aki íróként is publikált már néhány könyvet. Azt kérdeztem tőle, hogy ennek a kéziratnak van-e szerinte létjogosultsága. Valójában nagyképűnek – sőt, majdnem szégyenletesnek – éreztem azt, hogy én, máshonnan jövőként, nem anyanyelvűként egyáltalán gondolkozom azon, hogy publikáljak egy olyan nyelven, amelyet a bennszülöttek is nehezen sajátítanak el. Az a bizonyos barát arra bátorított, hogy folytassam.

Ahogy az kiderül az egyik fejezetből, ez a könyv győzelmet akar aratni e nyelv felett, amely oly sok éven át frusztrált engem, és még ma is rendszeresen frusztrál. Ez a nyelv elszakított az anyanyelvemtől és a kultúrámtól. Ez a szöveg le akar zárni egy kört, ami húsz éve kezdett kirajzolódni.

Könyvem nem szépirodalom. Nem regény. Egy átlagos ember életét rajzolja meg egy idegen országban, amelynek szokásait, történelmét és kultúráját meg kell tanulnia ahhoz, hogy igazán megismerje annak népét, és ezáltal önmagát is. Ez a szöveg egyfajta nosztalgiával emlékszik vissza egy olyan világra, ahol még el lehetett tévedni az utcán, és ahol a kérdésekre csak a könyvtárban lehetett megkeresni a válaszokat. Egy olyan világra, ahol a problémák megoldása nem a zsebünkben lapult. Egy olyan világra, ahol egy megbeszélt találkozó időpontján nem lehetett csak úgy variálni, mert már nem lehetett elérni az illetőt, ha elindult otthonról. Egy olyan világra, amiben összességében sokkal több rejtély volt, mint a mostaniban.

Ennek az írásnak a másik célja az, hogy egy itt élő külföldi szemüvegén keresztül tükröt tartson azoknak a magyaroknak, akik elolvassák. Egy összetett, de talán pozitívabb képet alkotva, mint amilyet a saját tükrükben látnak.

Az írás iránti szenvedélyem korán megszületett. A nagymamámtól örökölt írógépen már nyolcévesen szerkesztettem egy „magazint”, amibe vicceket, játékokat és kis történeteket találtam ki, és amivel lehúztam a rokonokat tíz frankkal. Később ez átadta a helyét egy sokkal intenzívebb szenvedélynek, a zenének. De sokáig kísértek engem mindenféle jegyzetfüzetek, és a Magyarországon töltött első éveim élményeit is egy naplóban örökítettem meg. Ezeket a köteteket nemrégiben újraolvastam, nem kevés nosztalgiával, és részben ez a nosztalgia ihlette a jelen szöveget.

Ez az írás tartalmazza ennek a naplónak néhány lefordított és átfogalmazott jegyzetét, bejegyzéseket a közelebbi múltból, de legfőképpen visszaemlékezéseket és gondolatokat, amelyeket az elmúlt három és fél évben írtam.

Egyes részei karikaturisztikusnak tűnhetnek, de le kell szögeznem: ez az ország a lakóival együtt meghatott az első pillanattól kezdve. Az évek során az otthonommá vált, és nagyon nehezen tudnám elképzelni, hogy máshol éljem az életemet.

Nagykorúság (2021)

Tizennyolc éve, hogy Magyarországon élek.

Amikor Pécsre keveredtem, csak egy éve kezdte a második mandátumát Jacques Chirac, és két éve kezdte George W. Bush az elsőt. Még Gerhard Schröder volt Németország kancellárja. Szaddám Huszein rezsimje huszonnégy év fennállás után nemrég megbukott.

Élt még Jasszer Arafat, Michael Jackson és Puskás Ferenc is.

Vlagyimir Putyin már Oroszország elnökeként tevékenykedett.

Az amerikai álom még létezett, de már a végóráit élte.

Alig több, mint tíz évvel azelőtt Magyarország még úgynevezett szocialista ország volt. Soknak tűnt akkor az a tizenvalahány év, utólag nagyon kevésnek. Jóval kevesebb, mint amennyi időt már itt töltöttem.

Nem volt két éve, hogy véget ért a délszláv háború, konkrétan itt, a szomszédban.

Senki sem hallott még sem Lionel Messiről, sem Cristiano Ronaldóról, bár utóbbit pont akkor igazolta le a Manchester United, amikor Magyarország engem.

Az internet még gyerekcipőben járt. Pécs is tele volt internetkávézókkal, és általában állt a sor egész nap a számítógépeknél. Az ember odajárt elolvasni a leveleit vagy böngészni a Yahoo-n, az internet akkori legmenőbb, és majdnem egyetlen keresőjén.

A YouTube-ot még senki sem találta ki. Ha szeretted volna tudni, milyen egy banda, el kellett menned a koncertjére. Nem volt lehetőség „lecsekkolni” előtte.

A zeneipar küzdött az illegális zeneletöltéssel. Steve Jobs kitalált rá két olyan megoldást, amely akkoriban forradalminak tűnt, de amiről Magyarországon csak kevesen hallottak még: az iPod-ot és az iTunes-t. Az előbbi lehetővé tette, hogy több száz számot hordozz magaddal, az utóbbi pedig azt, hogy bármikor és bárhonnan megvásárolhasd a kedvenc számaid egyikét anélkül, hogy a teljes albumot meg kelljen hozzá CD-n venni és magaddal cipelni.

Én akkor frissen szereztem meg a semmirevaló hároméves bölcsészdiplomámat a bordeaux-i egyetemen. Nem tudtam, mi akarok lenni, „ha nagy leszek”. Mindenképpen szerettem volna zenével kapcsolatos szakmát tanulni. De már kétszer buktam egy művészeti és kulturális szakmák főiskola felvételijét, abban az évben is, amikor idejöttem. Ilyen a sors. Pedig túl voltam már sok koncert szervezésén az egyetemi campuson, és egy fesztivál teljes megszervezésén és lebonyolításán a szülővárosom (Cognac) melletti „konkurens” városkában, Châteaubernard-ban. Az első fesztivál után a polgármester hónapokon át büszkélkedett, és át is adott egy városi kitüntetést, amelynek állítólag én voltam minden idők legfiatalabb birtokosa. A második váratlan sikere után viszont feladta, és szépen kért, hogy felejtsük el egymást. Nem volt arra felkészülve, hogy három nappal a fesztivál előtt már vadkempingezni fognak a fesztiválozók, és hogy az esemény után napokig kell majd szedegetni a használt óvszereket, csikkeket, és állítólag a fecskendőket is.

Rá pár hónapra idekeveredtem. A legfontosabb négyszázötven lemezemmel, és iPod nélkül.

Huszonkét éves voltam, amikor ideérkeztem. Nemrég lettem negyven.

Tziget (2002)

A történet valójában nem is tizennyolc, hanem tizenkilenc évvel ezelőtt kezdődött, 2002 nyarán. Hálás vagyok annak a baszk szépségnek, Mailisnak, akivel egy Noir Désir-koncerten találkoztam (amikor még nem másért, mint a zenéjéért volt híres a zenekar). Hálás vagyok neki azért, hogy nem zúgott belém annyira, mint én belé, és hogy mégsem ment bele abba néhány héttel a találkozásunk után, hogy elutazzunk ketten egy együtt kiválasztott portugál fesztiválra. Hálás vagyok, hogy ott ért véget rövid plátói történetünk.

Merthogy mindenképpen szerettem volna elutazni egy európai fesztiválra azon a nyáron, tapasztalatot szerezni fesztiválszervezőként is, és nem utolsósorban világot látni. Meg egy kis kalandra vágytam, na.

Így jött képbe a Sziget. Jókat olvastam róla egy zenei magazinban, és egy bordeaux-i zenész barátom mesélt az előző évi fellépéséről. Utolsó pillanatban, pár nappal a fesztivál előtt lefoglaltam a jegyemet, és egy bulibusszal elindultam Kelet felé. Úgy volt bulibusz, hogy nem annak hirdették, de azzá alakítottuk. Párizsból indult, de meglepetésemre néhány Cognac környéki barátot találtam ott. „Ausztria közepéig mindent szabad”, mondta a sofőr. „Ott megállunk. Akinek van még cucca, szívja el, egye meg, de ne kockáztassatok a határnál, többen ott ragadtak az előző években. A busz megy tovább, veletek vagy nélkületek.”

Az út utolsó szakasza egészen pszichedelikusra sikerült, a határnál töltött két óra még inkább. Ott is hagytuk egy régi cognaci mozgássérült ismerősünket, aki állítólag mindenféle kábítószerrel tömte tele a mankóját. Mindig is tudtam, hogy nem szent az a lány, de azért nem gondoltam volna, hogy a mankóját varázsbotnak is használja.

Nem sokkal ez után a filmbe illő jelenet után félig kijózanodva megérkeztünk a fesztiválra, épségben.

Hatalmas dzsungel, színpadok és sátrak mindenhol. Pontosabban mindenhol, ahol csak lehet. Mintha mindent szabad lett volna, mintha semmi nem lett volna szabályozva.

Az első napra a The Cure és az Iron Maiden volt a két fő célom, a cognaci internet központnál kinyomtatott zenei program alapján, amit a kertésznadrágom oldalzsebében hurcoltam magammal. Ott máris trükközött egyet velem a magyar nyelv.

Furcsálltam, hogy az éjféli Iron Maiden koncertet nem a nagyszínpadra, hanem egy ezerfős sátorba hirdették meg, ami ráadásul félig üresen állt öt perccel a kezdés előtt. De végül is egy bolond fesztiválon minden megtörténhet. Nem kaptam tiszta magyarázatot, de megértettem néhány perccel a kezdés után, hogy egy tribute zenekar van a színpadon. De hogy miért és hogyan viselhette a zenekar eredeti nevét, azt nem sikerült kiderítenem. Másfél évvel később – amikor már Pécsett éltem – megtanultam, mit jelent az, hogy majdnem, és nem sokkal utána belefutottam egy tribute zenekarok-fesztivál plakátjába Pécs belvárosának valamelyik oszlopán. AB/CD, CC Top szerepelt rajta, ha jól emlékszem, és Iron Maidnem. Leesett a szójáték, meg persze az is, kicsit későn ugyan, hogy félreolvashattam a Sziget programját: az Iron Maidnem játszott és nem az Iron Maiden.

Hát nem mondom, hogy sokat jegyzeteltem a Szigeten, amit egyébként Tzigetnek ejtettünk, ahogy a már évek óta odajáró francia és más nemzetiségű szakértő fesztiválozók megtanították nekünk. Volt állítólag köze a Szigetnek a cigányokhoz – franciául tzigane – a kezdetekben, azért is tziget. Aztán jött a Pepsi és minden megváltozott. Hitelesnek és logikusnak tűnt a sztori. A szakmai útból hatalmas party lett, egész héten végtelen buliban volt részem. Esténként megittam a kedvenc pultomnál a szükséges tíz vodkát, amihez járt egy vörös Lenin póló valamilyen magyar felirattal, hogy a legjobb barátaimnak vigyem ajándékba. Tipikus magyar szuvenírnek tűnt akkor. Egy tucat pólót sikerült összegyűjtenem a fesztivál ideje alatt. A májam húszévesen még bírta a strapát. Ritkán feküdtem le reggel nyolc vagy kilenc előtt. Napközben lapozgattam a sátornál a Pesti Est különkiadását, vagyis a Sziget programját, és arra jutottam a szövegeket olvasva, hogy ezt a nyelvet valószínűleg csak a magyarok tudják megtanulni. Nekem negyven év sem lenne elég rá, gondoltam.

Az első két napon, ahányszor (kétszáz forintos) sört vagy vodkát rendeltem a pultnál, próbáltam a körülöttem lévő ismeretlen, de új barátaimnak tekinthető magyaroknak kimondani azt, hogy egészségedre. De harminc-negyven próbálkozás után fel is adtam. Reggelente kúszó zombi fesztiválozókat üldöztem a haverjaimmal azzal, hogy egy ásványvíznek kinéző vodkáspalackot adtam a kezükbe, miközben ők szinte síró szemmel néztek ránk és vízért könyörögtek. Mi meg végtelen röhögőgörcsöt kaptunk a reakciójukat figyelve, amikor a bátor korty vodka leért a gyomrukba, és mindenféle szépeket kiabáltak angolul az anyukáinkról. Fogtuk a palackot, elmenekültünk és kerestük az újabb zombikat, hogy kivégezzük őket is. Aki vidéken nőtt fel, tudja, hogy felnőtt korban is képes kreatív játékokat kitalálni a paraszt azért, hogy ne unatkozzon. Ezeket az őrült pillanatokat megörökítettem három eldobható FUJI fényképezőgépen (a 3310-es Nokiáinkon nyilván nem volt kamera), a hetvenkét képből kevés lett éles, de azt a keveset sem mertem megmutatni a szüleimnek azóta sem. A szokásos nyaralás utáni, fényképekkel illusztrált beszámoló ezúttal elmaradt.

A hülyeségeken túl persze koncertekre jártam szinte reggeltől hajnalig, lángoló hőségben, ami azért lepett meg, mert úgy gondoltam, a Szovjetunió szomszédságában szibériai hideg van télen-nyáron egyaránt. De egyik pulcsimat sem kellett felhúznom a héten, inkább a bőrömet téptem volna le, hogy egy réteget nyerjek a negyven fokban.

A harmadik estén, amikor Iggy Pop kezdte a koncertjét, Fabrice barátom szólt, hogy csukjam be a szemem, három perc múlva ott leszünk az első sorban. Bennem volt már a napi vodkaadagom meg még ez-az, de valóban így történt: megfogta a karomat, vakon futottam vele előre, és egy szempillantás alatt a nagyszínpad legeslegelső sorában találtam magam. Csak szemüveg nélkül. Leesett valahol. Nem baj, próbáltam arra koncentrálni, amit hallottam és nem arra, amit nem láttam.

A fesztivál hátralévő részét szemüveg nélkül töltöttem. Nem találtam vissza a sátramhoz és a barátaimat sem találtam addig, amíg ki nem ürült teljesen a sziget a fesztivál után. Addig gyors és komoly barátságokat kellett kötnöm ahhoz, hogy legyen hol aludnom a fesztivál végéig. Lettek cseh, svájci, francia, magyar barátaim és főleg barátnőim, akiket minden egyes vendégéjszaka másnapján ugyancsak elvesztettem a szemüvegem hiányában. Mindennap szerelmes lettem, újra és újra, csak kár, hogy nem láttam igazán, kibe. De úgysem a külső számít.

A jó idők Szigeteinek egyike volt, amikor hivatalosan még csak harmincvalahányan voltunk francia fesztiválozók (gyakorlatilag a buszunk utasai), miközben rá néhány évre már több mint harmincezer honfitársam látogatta a fesztivált. A Muse, a Pulp és a The Cure váltották egymást a nagyszínpadon, nem volt ott DJ set. Sőt naponta két, néha három magyar előadó is játszott a nagyszínpadon, és a legnagyobb pofont abban az egy hétben egy magyar bandától, a Másfél zenekartól kaptam. Láttam sok műfajilag besorolhatatlan zenekart életemben, a besorolhatatlanság meg is határozza sok esetben a jó zenéket szerintem, de ahhoz, amit a Másfél művelt, ez a jelző, vagy akár az egyedi szó sem megfelelő vagy elegendő. Ha csak a felállást nézem, nem tudtam volna nagyon hasonlót mondani, és rejtély maradt számomra, hogy a zenekar milyen előképekre alapozva alakította ki a stílusát. Előtérben a széteffektezett szaxofon és meglepő módon a basszusgitár, akár a Red Hot Chili Peppers fénykorában, a Mother’s Milk-től a One Hot Minute-ig, amelynek a Flea basszusgitárja által uralt hangzása tette őket generációjuk egyik legkülönlegesebb rockzenekarává. És amit a számomra borzalmas Californication című lemezük keresztre feszített, végérvényesen. Mint minden más zenekarnak, a Másfélnek is volt dobosa és gitárosa, de egyik sem úgy játszott, mint azok a dobosok és gitárosok, akiket más rockzenekarokban bámulhattam addig. A Másfél dobosa egy svájci óra pontosságával ismétlődő és hipnotizáló groove-okat játszott, míg a magas és karcsú gitáros nem kevésbé monoton, késleltetéses effektekkel teli pszichedelikus és ördöngös riffekkel töltötte tele az üres tereket. Nehéz meghatározni egy énekes nélküli együttesben, ki a banda frontembere. Nekem a még nem említett ötödik tag volt az, az a csinos, punk kinézetű, lila hajú alacsony nő, aki mintha egyenesen egy Tim Burton-filmből érkezett volna. Az ő hangszere, a cselló adta meg a végső simítást és elvitte a közönséget egy számomra addig még fel nem fedezett zenei bolygóra, ahol a funktól a punkig rengeteg műfaj találkozik és keveredik. Kerestem is a Sziget után, csaknem egy évig valami hanganyagot tőlük otthoni lemezboltokban, hiába. Nem gondoltam volna, hogy néhány évre rá én fogom kísérni őket egy tíznapos francia turnéra, amelyen mellesleg az állomások felét én szerveztem le. Akkor vágtam bele a koncertszervezésbe, nem volt még teljesen tiszta, hogy a zenekar technikával és szállással kapcsolatos igényeit illik megosztani a kinti szervezőkkel. Ennek eredményeképpen kerültünk többek között Bordeaux legigénytelenebb foglaltházába, amelyen kutyás punkokkal és egyéb junky alakokkal osztoztunk. Úgy rémlik, húgyos matracokon aludtunk, és tisztán emlékszem, hogy a zenekar dobosa ébredés után lerókázta a saját ágyát. Reggeli hiányában el is indultunk sunyiban, nem sokkal azután, hogy kőkemény másnapos állapotban ébredtünk mindannyian.

A nagyszínpadon túl is volt élet a Szigeten: a Bahia színpadon egyedibbnél egyedibb kelet-európai együttesek váltották egymást hajnalig. A metálnak, a jazznek, a világzenének és sok más műfajnak is volt külön színpada. Mi több, a roma kultúrának is saját helyszíne. A program sokszínűsége bevonzott egy sokoldalú közönséget is. A tízezer forint körüli hetijegyár pedig lehetővé tette, hogy az ember külön fesztiválozzon a fesztiválon belül is akár, ha csak egy zenei stílusért rajongott. Hozzácsapta egy-két kihagyhatatlan, számára is elfogadható világsztár koncertjét, valamint a kedvenc hazai előadóit és egy egyhetes sima kempingnyaralás áráért megkapta az éves koncertadagját. Semmi parádé, a fesztivál attrakcióinak az előadók számítottak, az extravagáns emberek is önmaguk voltak, nem a fesztiválra „öltöztek”. A punkok a hatalmas taréjukat a fesztivál előtt és után is hordták, ellentétben a rózsaszín nyusziba öltözött fesztiválozókkal, akikkel manapság össze lehet futni nagyobb rendezvényeken, és akik nemrégiben végleg elvették a kedvem a Szigettől és a többi nagy fesztiváltól.

Bár először láttam olyat, hogy egy fesztivál egy márkáról van elnevezve, sokkal ártatlanabb eseménynek bizonyult, mint amennyire kapitalista rendezvénynek tűnt eleinte, ugyanis nemcsak a fesztivál viselte egy szponzor védjegyét, hanem minden egyes színpad. Ez a tizedik Sziget volt, és feltűnő eltérést érzékeltem a vérprofi módon és szakmailag kifogástalanul összehozott fesztivál, valamint az ott uralkodó valódi szabadságérzet között, amelynek nem sok köze van a fesztivál mai marketingesei által a külföldiek számára tálalt szabadság szigetéhez (Island of Freedom).

A hazai fesztiválok közül az Ördögkatlan is sokkal inkább megtestesíti ma már a szabadságérzést, mint a Sziget, nekem legalábbis. A tyúkólra néző backstage-ek, Törőcsik Mari végtelenül megható fesztiválmegnyitói telefonon, a belassulás, a soha véget nem érő és hagyománnyá vált Wombo zárókoncert az afterligetben, a nyolcéves Nayeli hulahopp előadásával, apja a dobnál, anyja a mikrofonnál, mihelyt az ördögszántotta hegy mögül felkel a nap. Megannyi élmény, amely azt tükrözi, hogy milyen romlatlan és felszabadult lehetne ez az ország, ha elkerülte volna a baleseteket útközben. A Sziget sem egy szépségverseny volt 2002-ben és mint maga a fesztiválozás akkoriban, inkább a túlélésről szólt. Nem volt hova megörökíteni és tárolni az ott megélt élményeket a világhálón, amiről eszembe is jut, hogy egy darab konténerben állt rendelkezésre egy tucat számítógép, ahol internetezni lehetett szükség esetén, és ahol nem is álltak kígyózó sorok, mert nem keltették még bennünk azt az igényt, hogy bárkivel is kommunikálnunk kellene nyaralás vagy fesztiválozás közben, realtime-ban.

A Szigeten töltött intenzív hét után zokogva értem haza, a szüleim teljes elképedésére, és megígértem magamnak, hogy egyszer majd visszamegyek oda (Magyarországra). Bár sok mindent nem láttam az országból a fesztiválon és a Széchenyi fürdőn kívül, valamit mégis megéreztem.

Reggeli (2021)

Majdnem minden egyes napomat ugyanabban a kávézóban indítom. Hatalmas, magas, még üres, amikor odaérkezem, korán reggel. Szeretem.

Van pofám a hely legnagyobb asztalát lefoglalni, majdnem minden alkalommal. Egy tízfős asztalt, aminek a bal szélén ülök, az ablakhoz közel, egyedül. Lefoglalok még két széket a kabátommal, hátizsákommal és egyéb kellékekkel, és egypár száz forintos fogyasztásért cserében elfoglalom azt a helyet néha több mint másfél órára. Nyolckor nyit, de ha tehetném, már jóval korábban ott lennék. Általában én vagyok az első vendég. Az amúgy kedves pincérek unott fejjel és erőltetett mosollyal fogadnak – meg is értem, én is megunnám a fejemet a hatszázadik alkalom után. A „mit adhatok?” kérdést már tényleg csak udvariasságból teszik fel, hiszen nagyon jól tudják, hogy „egy presszó kávét és egy vajas kiflit” lesz a válasz.

Tavaly még dolgozott ott egy kedves, szorgalmas fiatal lány. A többi dolgozó is kedves és szorgalmas, sőt a legtöbb ugyanúgy fiatal is, de ezt a lányt azért hozom szóba, mert hónapokon keresztül nem tudtam, hogy a kisfiam (egyébként magam által is) imádott tanító nénijének a lánya. Egyszer visszahallottam az említett tanító nénitől, Verától, hogy a lánya mesélt neki egy francia fiúról, aki minden napját ebben a kávézóban, a Reggeliben kezdi, ahol éppen írom ezeket a sorokat, és aki minden látszat szerint író. Egy kis nyomozással kiderült Vera számára, hogy az a „fiú” nem más, mint a kisfiam apja. Röhöghettem volna rajta, amikor Vera elmesélte. Hízelgő is lehetett volna. De inkább magamba néztem és megvilágosodtam: ahelyett, hogy napi tíz órát azzal töltök, hogy a munkaadómat és az ügyfeleit gazdagabbá teszem, miért ne fordíthatnék ebből a tíz órából egyet-kettőt arra, hogy írjak?

Arról, hogy hogyan láttam Magyarországot, amikor idekeveredtem, és hogyan fonódott össze a sorsunk. Ha csak az unokáim olvassák majd el, akkor is megér annyit. Nekem is voltak fényképeim az őseim fiatal koráról, de más nem nagyon. Néhány oldal elolvasásával annyi mindent megtudhatnának a leszármazottaim a kétezres évek Magyarországáról a nagypapa szemüvegén át, aki mindig is törte kicsit a magyart.

Eldöntöttem, elkezdek írni. Terápiának jó lesz.

Vác (1994)

Vác az első magyar város, amiről tudomást szereztem.

A fiatalkori földrajzi tudásomat nagyon nagy részben a focinak köszönhetem.

Minden egyes alkalommal megkerestem a térképen, hogy a francia csapatok ellen játszó klubok mely várost képviselik. Így tudtam meg viszonylag fiatalon, hogy Nicosia Cipruson van, Utrecht Hollandiában és hogy Szkopje Macedónia fővárosa.

Emlékeim szerint sosem kevertem össze Budapestet Bukaresttel, viszont Vác létezéséről korábban tudtam, mint arról, hogy Budapest egyáltalán magyar város. Ennek az oka egy Bajnokok Ligája selejtezőben tartott mérkőzés, 1994 nyarán, amit a Paris Saint Germain a Vác FC ellen játszott. Ha nem is Magyarország fővárosának, de egy nagy vidéki városnak képzeltem, mint amilyen Lyon vagy Bordeaux nekünk, franciáknak. Ritkaság egy Cognac méretű város a Bajnokok Ligájában.

George Weah, David Ginola és Bernard Lama PSG-je volt ez. Nem a katariaké. Emlékszem, 3–0 lett a végeredmény, és olyan régimódi bajuszt viselt a magyar kapus, mint amilyet nem láttam a 80-as évek közepe óta.