Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 81.

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Giacomo Casanova emlékiratai

Atlantisz Könyvkiadó, 1998, Budapest

Fordította Szerb Antal

Szerb Antal szövegét gondozta, a nem a fordítótól származó

jegyzeteket írta: Kovács Ilona

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Editions Mercure de France, 2004

Hungarian translation © Takács M. József, 2009, 2024

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő Takács M. József

Olvasószerkesztő Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Szász Julianna

ISBN 978-963-656-109-3

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

CASANOVA CSALÁDJA ÉS GYERMEKKORA

A GÖRÖG RABSZOLGANŐ

CASANOVA A MÉLYPONTON

BRAGADINO ÚR, AZ ELŐKELŐ PÁRTFOGÓ

KRISZTINA, A FALUSI LEÁNYZÓ

HENRIETTE ÉS A MAGYAR HUSZÁRTISZT

O’MORHY KISASSZONY

A FIATAL C. C. GRÓFNŐ

M. M., AZ APÁCA

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

CASANOVA CSALÁDJA ÉS GYERMEKKORA{1}

Don Jacobo Casanova, Don Francisco természetes fia, aki Zaragozában, Aragónia fővárosában született, 1428-ban megszöktette a kolostorból Donna Anna Palafoxot, egy nappal azután, hogy a lány fogadalmat tett. Don Jacobo Alfonz király titkára volt. Rómába szöktek, ahol Donna Anna egy évig börtönben ült, amíg III. Márton pápa fel nem mentette fogadalma alól, és áldását nem adta házasságukra Don Juan Casanovának, a Szent Palota háznagyának és Don Jacobo nagybátyjának kérésére. Az e házasságból született gyermekek valamennyien kiskorukban haltak meg, Don Juant kivéve, aki 1475-ben feleségül vette Eleonóra Albinit, és egy Marc-Antonio nevű fiuk született.

1481-ben Don Juan megölte a nápolyi király egy tisztjét, ezért kénytelen volt elhagyni Rómát; feleségével és fiával Comóba menekült, majd idegenbe ment, hogy szerencsét próbáljon, és Kolumbusz Kristóf felfedezőútja alatt halt meg 1493-ban.

Marc-Antonio jó költő lett Martialis modorában, és Pompeo Colonna bíbornokhoz szegődött el titkárnak. Giulio di Medici ellen írott szatírája miatt, amelyet költeményei közt olvashatunk, Rómából távozni kényszerült; ekkor visszatért Comóba, ahol feleségül vette Abondia Rezzonicát.

Giulio di Medici, amikor VII. Kelemen néven pápa lett, megbocsátott neki és visszahívta Rómába feleségével együtt. Amikor a császáriak 1526-ban elfoglalták és kirabolták a várost, Marc-Antonio meghalt pestisben, egyébként bizonyára nagy nyomorúságban pusztult volna el, mert V. Károly katonái mindenéből kifosztották.

Három hónappal halála után özvegye világra hozta Giacomo Casanovát, aki késő öregkorában halt meg Franciaországban, korában ezredesként szolgált abban a seregben, amelyet Alessandro Farnese vezényelt Henrik navarrai, később francia király ellen. Giacomo Pármában hátrahagyott egy fiúgyermeket, aki később feleségül vette Anna Rollit. Giacomónak két fia volt, Gian-Battista és Gaetano-Giuseppe-Giacomo. Az idősebb 1712-ben elhagyta Pármát, és nyoma veszett, a fiatalabb 1715-ben hagyta el a családját, tizenkilenc éves korában.

Atyámnak egy feljegyzésében mindössze ennyit találtam. A továbbiakat anyám elbeszéléséből tudom.

Gaetano-Giuseppe-Giacomo elhagyta családját, mert beleszeretett egy Fragoletta{2} nevű színésznőbe, aki szubrettszerepeket játszott. Szerelmes lévén, és kenyérkereset híján, elhatározta, hogy különböző tehetségeiből fog megélni. Megtanult táncolni, öt évvel később színész lett, és jó erkölcseivel még nagyobb feltűnést keltett, mint tehetségével.

Később, hűtlenségből vagy féltékenységből, elhagyta Fragolettát, és Velencében belépett egy színtársulatba, amely a San Samuele színházban játszott. A lakásával szemben lévő házban lakott egy varga a feleségével, Marziával és Zanetta nevű, tizenhat éves gyönyörű leányával. A fiatal színész szerelmes lett a lányba, meghódította a szívét, és rávette, hogy szökjék meg vele. Ez volt az egyetlen mód, hogy megnyerhesse, mert sem Marzia, sem Girolamo nem egyezett volna bele soha, hogy lánya színészhez menjen feleségül, olyan alávalónak tartották a színészetet. A két fiatal – a szükséges okmányokkal felszerelkezve és két tanú kíséretében – megjelent a velencei pátriárka előtt, aki áldását adta házasságukra. Marzia, Zanetta anyja rettenetesen jajveszékelt, az apa pedig belehalt bánatába. Ebből a házasságból születtem én kilenc hónap múlva, 1725. április 2-án.{3}

A következő évben anyám az ő édesanyjának gondjaira bízott, nagyanyám ugyanis megbocsátott nekik, amikor megtudta, hogy apám ígéretet tett, miszerint sosem fogja anyámat színpadra kényszeríteni. A színészek ezt mindig megígérik a polgári szülőknek, amikor a lányukat feleségül veszik, de sosem tartják be az ígéretüket, mert a szülők aztán nem követelik meg. Anyám egyébként nagyon szerencsés volt, hogy kitanulta a színjátszást, mert kilenc évvel később özvegyen maradt hat gyermekkel, és ha nincs ezen a pályán, nem tudott volna miből felnevelni bennünket.

Egyesztendős voltam, amikor apám elhagyta Velencét, hogy Londonba menjen játszani. Ebben a nagyvárosban lépett fel először anyám, és itt hozta világra Francesco öcsémet 1727-ben, aki 1783 óta Bécsben él mint híres csataképfestő.{4} A következő három évben két lánynak adott életet, akik közül az egyik kiskorában meghalt, a másik Drezdába ment férjhez, és még most, 1798-ban is ott él. Született apám halála után még egy öcsém, aki pap lett, és tizenöt éve halt meg Rómában.

Emlékezetem 1733 augusztusának elején kezdett működni, nyolc és fél éves koromban. Ami azelőtt történt velem, arra egyáltalán nem emlékszem. Íme a legrégibb emlékem.

Egy szoba sarkában állok a falnak dőlve, fejemet megtámasztom, és szememet a vérre szögezem, amely patakokban folyik az orromból a földre.

Nagyanyám, Marzia, akinek én voltam a kedvence, hozzám lép, megmossa arcomat hideg vízzel, és a többiek tudta nélkül beültet egy gondolába, és elvisz Muranóba, erre a népes szigetre, amely Velencétől mindössze fél mérföldnyire fekszik.

A gondolából kiszállva belépünk egy nyomorúságos odúba, ahol egy öregasszony ül egy mocskos ágyon, karján macska, és körülötte még vagy öt-hat másik macska. Ő volt a muranói boszorkány. A két öregasszony hosszú megbeszélést folytatott, amelynek én lehettem a tárgya. A forli{5} tájszólásban elhangzott párbeszéd után a boszorkány kapott egy ezüstdukátot nagyanyámtól, mire kinyitott egy ládát, engem karjába vett, és berakott a ládába. Lelkemre kötötte, hogy ne féljek, ami már önmagában is elég ok lett volna rá, hogy félni kezdjek, ha elég eszem van hozzá, de tompaelméjű voltam. Nyugodtan meghúzódtam egy sarokban, orromra szorított zsebkendővel, mert az orrom még mindig vérzett, és a továbbiakban alig izgatott, hogy micsoda zenebonát csapnak körülöttem. Hallottam, amint hol sírnak, hol nevetnek, hol énekelnek, hol meg kiáltoznak, és a ládát csapkodják, de nekem egészen mindegy volt. Végre kihúznak a ládából, orrvérzésem eláll. Ez a különös asszony összevissza babusgat, levetkőztet, ágyba fektet, szereket éget, egy lepedőben összegyűjti a füstjüket, engem belecsavar ebbe a lepedőbe, rám olvas, aztán kicsavar a lepedőből, és öt nagyon kellemes ízű drazsét tesz a számba. Majd valami jó illatú kenőccsel bekeni a halántékomat és a tarkómat, végül felöltöztet. Azt mondja, orrvérzésem lassanként megszűnik majd, feltéve hogy senkinek nem mondom el, mi mindent tett gyógyulásom érdekében, ezzel szemben minden vérem elfolyik, és meghalok, ha a titkot nem őrzöm meg. Majd tudtomra adja, hogy másnap éjjel egy bájos hölgy fog meglátogatni, tőle függ a szerencsém, de csak akkor, ha lesz elég erőm, hogy senkinek ne szóljak erről a látogatásról. Ezek után elindultunk: nagyanyám meg én hazamentünk.

Alighogy lefeküdtem, már el is aludtam, és elfeledkeztem a beígért látogatóról, de néhány órával később, amint felébredtem, láttam vagy legalábbis látni véltem, amint a kandallóból kilép egy gyönyörű nő, pompás szövetből készült abroncsos szoknyában, fején drágakövekkel kirakott koronával, amely csak úgy csillogott-villogott. Lassan, méltóságteljesen és szelíden közeledett felém, majd leült az ágyam szélére, zsebéből üvegcséket szedett elő, és bűvös szavakat mormolva fejemre öntötte tartalmukat. Miután hosszabb beszédet intézett hozzám, amelyből egyetlen szót sem értettem, megcsókolt és eltűnt, ahogyan jött, én pedig újra elaludtam.

Nagyanyám másnap a lelkemre kötötte, hogy ne szóljak senkinek a látogatásról, de nem is éreztem erre kísértést, mert betegségem mogorvává tett; mindenki sajnált és békében hagyott, mert azt gondolták, úgyis csak rövid ideig élek, és szüleim sem szóltak hozzám.

A muranói utazás és a tündér látogatása után még vérzett az orrom, de napról napra kevésbé, és elmém ugyanilyen mértékben fejlődött. Nem egészen egy hónap alatt megtanultam olvasni.

Nevetséges volna gyógyulásomat ennek a sok hókuszpókusznak tulajdonítani, de azt hiszem, ugyanígy tévedés lenne teljesen tagadni, hogy elősegíthette. Olyan dolgok, amelyek először csak a képzeletünkben élnek, idővel valósággá válnak.

Atyám a legszebb férfikorban halt meg, mindössze harminchat éves volt, és egész Velence őszintén sajnálta, de legfőképpen a nemesek. Két nappal halála előtt maga köré gyűjtött valamennyiünket, felesége és a Grimani nemesurak jelenlétében, akiket rá akart bírni, hogy pártfogóink legyenek. Miután megáldott minket, megeskette zokogó anyámat, hogy egyikünket sem fogja színésznek nevelni, mert ő maga sem állt volna komédiásnak, ha egy szerencsétlen szerelem rá nem kényszeríti. Anyám megesküdött, és a három patrícius kezességet vállalt az eskü megtartásáért. A körülmények úgy alakultak, hogy anyám meg tudta tartani ígéretét.

Casanovát Padovába küldik, mert úgy gondolják, a levegőváltozás jót fog neki tenni. Egy öreg dalmata{6} nőnél szállásolják el.

Amint egyedül maradtam a dalmata öregasszonnyal, felvitt a padlásra, és megmutatta az ágyamat, négy másik ágy mellett; három közülük velem egyidős fiúké volt, akik éppen ekkor iskolában voltak, a negyedik meg a szolgálóé, akinek vigyáznia kellett ránk, hogy ne kapjunk hajba az iskolás gyerekek szokása szerint. Majd ismét lementünk, és engem a kertbe vittek, hogy ott sétáljak ebédidőig.

Nem voltam sem boldog, sem boldogtalan, meg sem szólaltam. Nem féltem, nem reméltem, nem voltam sem kíváncsi, sem vidám, sem szomorú. Csak háziasszonyom arca döbbentett meg, bár a szépségről és a csúnyaságról még nem sok fogalmat alkottam magamnak, mégis visszataszítónak találtam rajta mindent: arcát, hangját, beszédét. Nagy és kövér volt, mint egy katona, bőre sárga, haja fekete, szemöldöke hosszú és sűrű, állát több szőrszál ékesítette, és hogy a kép teljes legyen, egyik melle félig kikandikált, és egészen derekáig csüngött alá; úgy ötvenéves lehetett. A szolgáló egy kövér parasztasszony volt, ő végzett minden munkát, kertnek pedig egy harminc-negyven lépésnyi négyszöget hívtak, amelyben – zöld színén kívül – semmi egyéb kellemes nem akadt.

Dél felé megérkezett három lakótársam, akik úgy viselkedtek, mintha már rég ismernénk egymást, és rengeteg mindenfélét meséltek olyan dolgokról, amelyekről nekem fogalmam sem volt. Nem feleltem, de ez nem zavarta őket, majd felszólítottak, hogy vegyek részt ártatlan játékaikban. Futottunk, cipeltük egymást, bukfencet hánytunk, és mindezt elég jókedvűen műveltem egészen addig, amíg ebédelni nem hívtak minket. Asztalhoz ültem, de mikor megláttam a fakanalat az asztalon, eltoltam, és saját ezüst evőeszközeimet kértem, amelyekhez nagyon ragaszkodtam, mivel kedves nagyanyám ajándékozta őket nekem. A szolgáló azt felelte, a háziasszony kívánsága az, hogy egyforma legyen a sorunk, és nekem is alkalmazkodnom kell a szokáshoz; beletörődtem hát, bár nem tetszett a dolog, mégis tudomásul vettem, hogy mindnyájan egyforma ellátásban részesülünk, és nekiláttam a levesnek. Amiatt sem panaszkodtam, hogy a többiek olyan gyorsan esznek, csak éppen csodálkoztam, hogy ezt szabad nekik. A gyatra leves után valami kevés száraz halat kaptunk, majd egy almát, és az ebéd ezzel véget is ért, mert éppen böjtidőben jártunk. Nem volt sem kelyhünk, sem poharunk, mindannyian ugyanabból az agyagköcsögből ittunk egy graspia nevű silány italt, amely úgy készül, hogy kimagozott szőlőszemeket vízben megfőznek. A következő napokon csak tiszta vizet ittam. Ez a fajta étkezés meglepett, és nem tudtam, szabad-e rossznak találnom.

Ebéd után a szolgáló elvezetett az iskolába egy Gozzi nevű fiatal paphoz, akivel a dalmata nő megegyezett, hogy havonta negyven soldót fizet neki, ami egy zecchino{7} tizenegyed része.

Minthogy először is írni kellett megtanulnom, öt-hat éves gyerekekkel ültettek össze, akik eleinte bizony sokat csúfoltak.

Amikor hazamentem a dalmata nő házába, vacsorát kaptam, természetesen sokkal rosszabbat, mint az ebéd. Csodálkoztam, hogy nem szabad panaszkodnom emiatt. Később ágyba fektettek, de a férgek három jól ismert fajtája miatt egész éjszaka nem tudtam lehunyni a szememet. A patkányok pedig, amelyek fel s alá futkostak a padláson, és felugrottak az ágyamra is, jeges rémülettel töltöttek el. Ekkor kezdtem érzékeny lenni a szenvedés iránt, és ekkor tanultam meg türelemmel elviselni.

A férgek, amelyek csíptek, csökkentették a patkányok okozta rémületet, a rémület pedig valahogy érzéketlenebbé tett a csípésekkel szemben. Lelkem hasznát vette annak, hogy a bajok párbajt vívtak fölöttem. A szolgáló végig süket maradt kiáltozásaimra.

Amint a nap felkelt, otthagytam gyászos nyugvóhelyemet, és miután egy keveset panaszkodtam a szolgálónak a kiállott szenvedések miatt, tiszta inget kértem tőle, hiszen az enyémre rossz volt ránézni, ő azonban azt felelte, náluk csak vasárnaponként lehet inget váltani, és kinevetett, amikor megfenyegettem, hogy panaszkodni fogok a háziasszonynak.

Életemben akkor fakadtam először sírva bánatomban és haragomban, amikor pajtásaim csúfolni kezdtek. A szerencsétlenek éppen úgy éltek, mint én, de már megszokták; ezzel mindent megmondtam.

Mély szomorúság vett erőt rajtam, és az iskolában átaludtam az egész délelőttöt. Egyik pajtásom megmondta a doktornak, mi ennek az oka, de csak azért, hogy nevetségessé tegyen. Ez a jólelkű pap azonban, akit kétségkívül a Gondviselés küldött az utamba, bevitt a szobájába, kikérdezett, és miután saját szemével meggyőződött szavaim igazságáról, a hólyagok láttán, amelyek zsenge bőrömet borították, felháborodott, és gyorsan rám adva köpenyét, hazavitt, ahol megmutatta a boszorkánynak, milyen állapotban vagyok. Az adta a meglepettet, és mindent a szolgálóra fogott. A pap mindenáron látni akarta az ágyat, és magam is éppúgy meglepődtem, mint ő, amikor megláttam, milyen piszkosak a lepedők, amelyek között a kegyetlen éjszakát töltöttem. Az átkozott háziasszony, még mindig a szolgálóra fogva mindent, bizonykodott, hogy elkergeti, de ebben a pillanatban megérkezett a szolgáló, és nem tette zsebre a szidást, hanem a szemébe mondta az asszonynak, hogy mindennek ő az oka, felfedte pajtásaim ágyát is, és meggyőződtünk arról, hogy nekik sincsen jobb dolguk. A háziasszony erre dühében pofonvágta, de a szolgáló sem hagyta magát, visszaütött és elszaladt. A doktor azzal vált el az asszonytól, hogy addig nem fogad vissza engem iskolájába, amíg nem leszek olyan tiszta, mint a többi tanuló.

Az asszony alaposan megszidott, és azzal fenyegetett, hogy ha még egyszer így viselkedem, kitesz. Nem értettem az egészből semmit, nem vétettem mást, mint azt, hogy megszülettem, és hogy abban a házban, ahol születtem, tisztaság és becsületes jómód honolt, nem értettem, miért kapok most ki. Végül is hozzám vágtak egy tiszta inget, egy óra múlva új cseléd jelent meg, aki áthúzta az ágyat, majd megebédeltünk.

Tanítómesterem külön párfogásába vett. Saját asztalához ültetett, én pedig, hogy megmutassam, mennyire megérdemlem kitüntető figyelmét, minden erőmet a tanulásra fordítottam; egy hónap múlva már olyan jól írtam, hogy nekikezdhettem a grammatikának.

Az új életmód, a folytonos éhezés és főleg Padova levegője olyan egészségessé tett, amilyen soha azelőtt nem voltam, de az egészség csak még elviselhetetlenebbé tette gyötrő éhségemet. Szemlátomást nőttem. Az éhség el is pusztított volna, ha nem kezdek el lopni, és ha fel nem falok minden kezem ügyébe kerülő ennivalót mindenütt és minden alkalommal, amikor bizonyosra vettem, hogy nem látnak.

A szükség leleményessé tesz. Észrevettem a konyhaszekrényben vagy ötven szárított heringet, és szép lassan mind megeszegettem, azután a kéménybe falakasztott összes kolbászra kerítettem sort, és hogy rajta ne kapjanak, éjszakánként keltem fel, és a sötétben tapogatózva ügyködtem. A frissen tojt tojásokat azon melegében felfaltam, ha kezembe tudtam őket kaparintani a baromfiudvarban, ez volt a legkedvesebb csemegém. Még tanítómesterem konyhájában is fosztogattam.

A dalmata asszony kétségbeesésében, hogy nem tudja rajtacsípni a tolvajokat, egymás után rúgta ki a szolgálókat. Mégis, mivel nem adódott folyton alkalom a lopásra, csontvázsovány maradtam.

Négy vagy öt hónap múlva már annyira előrehaladtam tanulmányaimban, hogy a doktor az iskola decuriójának{8} tett meg. Nekem kellett felülvizsgálnom harminc pajtásom összes leckéjét, kijavítanom hibáikat, és dicsérően vagy megrovólag beszámolnom tanítónknak tapasztalataimról. Szigorom azonban nem tartott sokáig, mert a lusták hamar rájöttek gyenge oldalamra. Ha latin szövegükben sok volt a hiba, megnyertek maguknak sültekkel, csirkével, sőt készpénzt is elfogadtam. Kapzsiságom, vagyis inkább torkosságom idővel odáig fajult, hogy nemcsak a tudatlanokat adóztattam meg, hanem a jó tanulóktól is megtagadtam elismerésemet, ha nem voltak hajlandóak megjutalmazni érte. Végül fellázadtak zsarnokságom ellen, feljelentettek a doktornál, aki – miután meggyőződött róla, hogy zsarolom a többieket – elcsapott. Ez igen nagy bajba sodort volna, ha a sors hamarosan másként nem segít szomorú helyzetemen.

A doktor, aki szeretett engem, egy nap behívott magához, és megkérdezett, hajlandó vagyok-e megtenni, amit tanácsol, hogy otthagyhassam a dalmata nőt, és hozzá költözhessem. Amikor látta, hogy ajánlata rettentően vonz, lemásoltatta velem az általa megfogalmazott három levelet, az egyik Grimani abbénak, a másik Baffo{9} barátomnak, a harmadik pedig nagyanyámnak szólt. A félév éppen véget ért, anyám nem volt Velencében, nem volt vesztegetni való időnk. Leveleimben elmondtam minden szenvedésem, és megjósoltam, hogy rövidesen meghalok, ha ki nem szabadítanak a dalmata nő karmaiból, és nem kerülök tanítómesteremhez, aki hajlandó elvállalni engem, de két zecchinót kér havonként.

Egy hét múlva meg is jelent nagyanyám, éppen amint ebédhez készültem leülni. A háziasszonnyal együtt lépett be, és amint megpillantottam, mindjárt zokogva a nyakába borultam, és ő is velem sírt. Azután leült, és ölébe vett, mire megjött a bátorságom, és a dalmata nő jelenlétében elsoroltam szenvedéseimet, megmutattam neki, micsoda koldusnak való koszton élünk, azután felvezettem, hogy lássa ágyamat. Végül arra kértem, vigyen el magával ebédelni, mert hat hónapja éhezem. A rettenthetetlen dalmata nő minderre csak azt mondta, hogy azért a pénzért, amit ő kap, igazán nem adhat jobbat. Amiben igaza is volt, de ki kényszerítette, hogy kosztosdiákokat tartson, és hóhéra legyen a szerencsétlen fiúknak, akiket a fösvénység őrá bízott, és akiknek táplálékra volt szükségük?

Nagyanyám békességesen tudtára adta, hogy elvisz onnan, és meghagyta, hogy csomagolják be minden holmimat egy bőröndbe. Boldogan láttam viszont ezüst evőeszközeimet, amelyeket gyorsan zsebre vágtam. Amíg ezek az előkészületek folytak, kimondhatatlanul boldognak éreztem magam.

Nagyanyám magával vitt a fogadóba, ahol lakott, és ott megebédeltünk, de ő jóformán semmit sem evett, annyira megdöbbentette az a falánkság, amellyel én ettem. Közben megérkezett Gozzi doktor, akit nagyanyám értesített, és akinek a megjelenése kedvező hatást tett rá. Huszonhat éves, szép pap volt, jól táplált, szerény és tisztelettudó. Negyedóra alatt mindenben megállapodtak. Jó nagyanyám kifizetett előre huszonnégy zecchinót egy évre, és eltette a nyugtát, de három napig még magánál tartott, hogy kis abbénak öltöztessen, és parókát csináltasson nekem, mivel olyan piszkos volt a hajam, hogy tanácsosabb volt levágatni.

A három nap elteltével személyesen elszállásolt a doktornál, és a doktor anyjának jóindulatába ajánlott, aki azt mondta, küldjön nagyanyám egy ágyat, vagy pedig vásároljon egyet, de mivel a doktor felajánlotta, hogy alhatom az ő ágyában is, minthogy elég nagy az kettőnknek, nagyanyám szépen megköszönte a jóságát, azután valamennyien elkísértük őt a burchiellóhoz,{10} amely visszavitte Velencébe.

Gozzi doktor családja a következő tagokból állt: anyjából, aki nagyon tisztelte fiát, mert parasztasszony lévén nem érezte magát méltónak arra, hogy pap fia legyen, egyébként csúnya és házsártos öregasszony volt, meg a doktor apjából, az öreg csizmadiából, aki egész nap dolgozott, és nem szólt egy szót sem, még az asztalnál sem. Csak ünnepnapokon lett nyájasabb, amikor is a kocsmában ült a barátaival, és éjféltájban vetődött haza, olyan részegen, hogy alig állt a lábán, és Tassót kántált. Ilyenkor a derék ember sehogy sem tudta rászánni magát, hogy lefeküdjék, és goromba lett, ha erőltették. Nem volt több esze, mint amennyit a bor kölcsönzött neki, ivás nélkül a legegyszerűbb házi ügyet sem tudta elintézni, felesége szerint sosem vette volna őt el, ha jól be nem reggeliztetik és itatják a templomba indulás előtt.

Gozzi doktornak volt egy tizenhárom éves húga is, akit Bettinának hívtak: csinos, vidám lány, nagy regényolvasó. Apja és anyja egyre szidták, hogy túl sokat álldogál az ablakban, a doktor pedig azért, mert túlságosan sokat olvas. Ez a leány mindjárt megtetszett nekem, anélkül hogy tudtam volna, miért – ő volt az, aki szívemben meggyújtotta ama szenvedély lángjait, amely később uralkodó szenvedélyem lett.

Hat hónappal azután, hogy beköltöztem Gozziékhoz, a doktor tanítványok nélkül maradt, mind cserbenhagyták, amikor látták, hogy csak velem foglalkozik szívesen. Ekkor elhatározta, hogy egy kis kollégiumot rendez be magánál, kosztosdiákokat fogad a házhoz, de két évig eltartott, amíg szándékát végre tudta hajtani. Ezalatt minden tudását átadta nekem; az igazat megvallva, ez nem volt valami sok, de ahhoz elég, hogy bevezessen minden tudományba. Hegedülni is megtanított, és ezen tudományomnak idővel kénytelen voltam hasznát venni, amint az olvasó erről majd a maga helyén értesül. A doktor erkölcsei kifogástalanok voltak, és vallási kérdésekben igen szigorúan vélekedett, bár nem volt vakbuzgó. Mindent hittételnek tekintett, és könnyen elfogadott. A vízözön szerinte egyetemes volt, előtte az emberek ezer évig éltek, és Isten gyakorta társalgott velük, Noé száz év alatt készítette el bárkáját, és a Föld a levegőben felfüggesztve a világmindenség közepén csüng, úgy, ahogy Isten megteremtette a semmiből. Amikor azt mondtam, és be is bizonyítottam, hogy a semmi létezése abszurd, hamar elhallgattatott azzal, hogy szamár vagyok.

Bettina kapott anyámtól öt rőf fekete selymet és tizenkét pár kesztyűt, ettől kezdve nagyon ragaszkodott hozzám, és oly hűséges gondját viselte hajamnak, hogy hat hónap múlva félretehettem parókámat. Mindennap bejött hozzám, hogy megfésüljön, gyakran még mielőtt felkeltem, mondván, nincs ideje megvárni, amíg felöltözöm. Megmosta arcom, nyakam, mellem, cirógatásait ártatlanoknak képzeltem, és dühös voltam magamra, hogy annyira kihoznak a sodromból. Három évvel fiatalabb voltam nála, és azt képzeltem, nem lehet semmi gonosz szándék irántam való vonzódásában, annál inkább rossz néven vettem a magam gonosz szándékait. Amikor ágyamra ülve azt mondta, hízom, és saját kezűleg igyekezett meggyőződni erről a tényről, igen felkavart, de csendben maradtam, nehogy észrevegye érzékenységemet. És amikor azt mondta, sima a bőröm, elhúzódtam, mert csiklandozott, közben bosszankodtam, hogy nem merem visszasimogatni, de örültem, hogy nem veszi észre, micsoda vágyakat kelt bennem. Amikor felöltöztem, megcsókolt, és kedves gyermekének nevezett, de bennem nem volt elég bátorság ahhoz, hogy kövessem példáját. Idővel Bettina kicsúfolta félénkségemet, mire csókjait sokkal ügyesebb csókokkal viszonoztam, de abbahagytam, mihelyt vágyat éreztem, hogy messzebbre haladjak, elfordítottam a fejem, úgy tettem, mintha keresnék valamit, mire elment. Mihelyt elment, kétségbeesés fogott el, hogy nem követem természetes hajlamaimat, és minden egyes alkalommal megfogadtam, legközelebb változtatok a viselkedésemen.

Az ősz elején a doktor három új kosztosdiákot kapott, és egyikük, egy tizenöt éves fiú egy hónapon belül nagyon jó barátságba került Bettinával.

Amikor ezt észrevettem, olyan érzés támadt fel bennem, amelyet addig még nem ismertem, és amelyet csak néhány évvel később elemeztem ki. Nem volt ez sem féltékenység, sem felháborodás, hanem egyfajta nemes megvetés, amelyet, úgy éreztem, nem szükséges elfojtanom, mert Cordianit, ezt a tudatlan, durva, buta, neveletlen, közönséges parasztfiút semmivel sem éreztem magamnál különbnek – kivéve, hogy ő már a pubertás korába lépett –, kezdődő hiúságom azt mondta, többet érek nála. Gőggel elegy megvetés támadt bennem Bettinával szemben, akit szerettem, anélkül hogy tudtam volna. Bettina is észrevette ezt az érzést, amikor nem viszonoztam kedveskedéseit fésülködés közben: kezét eltoltam magamtól, és csókjaira nem válaszoltam csókokkal. Egy nap bosszúsan magyarázatot kért viselkedésemre, és minthogy nem adtam magyarázatot, panaszos hangon azt mondta, féltékeny vagyok Cordianira. Ezt a szemrehányást megszégyenítő rágalomnak éreztem, azt feleltem, Cordiani éppolyan méltó hozzá, mint ő Cordianihoz. Mosolyogva ment el, de elhatározta, hogy bosszúból féltékennyé tesz. Ezt a célját azonban csak úgy érhette el, ha szerelmes leszek belé. Tehát a következőket eszelte ki.

Egy reggel odalépett ágyamhoz egy pár fehér harisnyával, amelyet nekem kötött. Miután megfésült, azt mondta, neki magának kell rám próbálnia a harisnyát, hogy lássa a hibákat, és a többi harisnyát aszerint készítse el. A doktor éppen misére ment. Miközben felhúzta a harisnyát, úgy találta, hogy a lábam piszkos, és anélkül hogy engedélyt kért volna, mindjárt hozzá is látott a lábmosáshoz. Szégyelltem volna, ha láthatólag szégyenkezem előtte, ráhagytam hát a dolgot, nem gondolván arra, mi következik belőle. Bettina, ágyam szélén ülve, nagyon is messzire ment a tisztaság érdekében, és kíváncsisága olyan gyönyört okozott nekem, amely csak akkor szűnt meg, amikor már nem lehetett tovább fokozni. Amikor visszanyertem nyugalmamat, úgy éreztem, kötelességem bocsánatot kérni tőle. Bettina ezt nem várta, egy pillanatig elgondolkozott, majd elnézően azt mondta, ő a hibás, de többet nem fog előfordulni. Ezek után magamra hagyott tűnődéseim közepette.

Kegyetlen szemrehányásokat tettem magamnak, úgy éreztem, megbecstelenítettem, visszaéltem a család bizalmával, megsértettem a vendégszeretet szent törvényeit, szóval olyan szörnyű vétket követtem el, amelyet csak azzal tehetek jóvá, ha elveszem feleségül, feltéve, hogy Bettina hajlandó feleségül menni egy olyan szemérmetlen alakhoz, amilyen én vagyok.

E gondolatokat mély szomorúság váltotta fel, amely napról napra növekedett bennem, mivelhogy Bettina nem jött többé az ágyamhoz. Viselkedését az első héten helyesnek találtam, és szomorúságom rövidesen bizonyára tökéletes szerelemmé alakul át, ha ugyanakkor Cordiani iránt tanúsított viselkedése nem önti szívembe a féltékenység mérgét, jóllehet nem tartottam képesnek arra, hogy Cordianival is elkövesse azt a vétket, amelyet velem elkövetett.

Úgy képzeltem, hogy amit velem tett, szántszándékkal tette, és most azért nem keres fel, mert bánja bűnét; ez hízelgett hiúságomnak, mert eszerint szerelmes lehet belém, elhatároztam tehát, hogy levelet írok neki, és felbátorítom.

Írtam egy rövid levelet, de eléggé hosszút ahhoz, hogy visszaadja a leány lelki nyugalmát, feltéve hogy bűnösnek érzi magát, vagy pedig azt hiszi, nem táplálok iránta olyan érzéseket, amilyeneket hiúsága megkövetelhetne. Levelemet remekműnek tartottam, és úgy gondoltam, egymagában elég ahhoz, hogy biztosítsa győzelmemet Cordiani felett, akit egyáltalán nem tekintettem méltó vetélytársamnak. Bettina levelem kézhezvétele után félórával élőszóban azt válaszolta, majd másnap reggel bejön a szobámba, úgy, mint azelőtt, de hiába vártam rá. Felháborodtam, de mekkora volt meglepetésem, amikor az asztalnál azt kérdezte tőlem, akarom-e, hogy leányruhába öltöztessen, és úgy menjek el a bálba, amelyet egyik szomszédunk, Olivo doktor rendez úgy öt-hat nap múlva. Mindenkinek nagyon tetszett az ötlet, és én is beleegyeztem. Úgy gondoltam, ily módon alkalmunk nyílik majd, hogy kölcsönösen kimagyarázkodjunk, és jó barátok legyünk, de óvatosan, nehogy érzékeink megint úrrá legyenek fölöttünk. Olyan események jöttek azonban közbe, amelyek akadályt gördítettek tervünk elé, és tragikomikus fordulatot adtak az estélynek.

Gozzi doktor öreg, falusi keresztapja ekkor már régóta betegeskedett, s mivel a végét érezte közeledni, kocsit küldött a doktorért, hogy azonnal menjen hozzá az apjával együtt, legyen mellette halála pillanatában, és ajánlja lelkét Istennek. Az öreg csizmadia felhajtott egy üveg bort, felvette az ünneplő ruháját, és útnak indult a fiával.

Ki akartam használni ezt az alkalmat, mert úgy találtam, a bál éjszakája még nagyon messze van. Sikerült Bettina fülébe súgnom, hogy nyitva hagyom szobám ajtaját, azt, amelyik a folyosóra nyílik, és várom őt, mihelyt mindenki lefeküdt. Bettina azt felelte, hogy feltétlenül eljön. Bettina a földszinten aludt egy kis fülkében, amelyet csak vékony fal választott el attól a szobától, ahol atyja aludt, és minthogy a doktor elment, én egyedül maradtam a nagy szobában. A három kosztosdiák külön aludt egy másik szobában, úgyhogy nem kellett semmitől sem tartanunk. Boldog voltam, hogy elérkezett a várva várt pillanat.

Alighogy visszavonultam szobámba, elreteszeltem ajtaját, és kinyitottam azt az ajtót, amely a folyosóra nyílt, hogy Bettinának még a kilincset se kelljen lenyomnia, azután, anélkül hogy levetkőztem volna, eloltottam a mécsest.

Éjfélig vártam minden különösebb izgatottság nélkül, de amikor hajnali két, három, négy óra lett, és még mindig nem jött, vérem fellángolt, és dühös lettem.

A hó nagy pelyhekben hullott, de engem inkább a harag gyilkolt, semmint a hideg. Napkelte előtt egy órával már nem tudtam uralkodni türelmetlenségemen, elhatároztam, lemegyek cipő nélkül, nehogy a kutyát felverjem, és leülök a lépcső alján, négylépésnyire Bettina ajtajától, amelyet ki kellett nyitnia, ha kijött kamrájából. Lemegyek, az ajtót zárva találom, és minthogy csak belülről lehetett bezárni, úgy képzeltem, hogy Bettina elaludt. Kopogni akartam, de féltem, hogy a zajra felébred a kutya. Ettől az ajtótól Bettina kamrájáig még vagy tíz-tizenkét lépés lehetett. Elkeseredve, és nem tudván magam rászánni semmire, leültem az alsó lépcsőfokra, de napkeltekor átfázva és elgémberedve mégiscsak vissza kellett térnem szobámba, nehogy a szolgáló ott találjon, és azt higgye, megbolondultam. Felkelek hát, de ebben a pillanatban zajt hallok Bettina szobája felől. Biztosra veszem, hogy most végre megjelenik, a reménység visszaadja erőmet, az ajtóhoz lépek, az kinyílik, de Bettina helyett Cordiani lép ki rajta, és úgy hasba rúg, hogy hanyatt esem, és elnyúlok a hóban. Cordiani pedig meg sem áll, hanem bezárkózik abba a szobába, ahol pajtásaival, a két Feltrini fiúval szokta tölteni az éjszakát.

Gyorsan felkelek azzal a szándékkal, hogy bosszút álljak Bettinán, akit ebben a pillanatban semmi sem menthetett volna meg dühömtől. Ajtaját zárva találom, erősen belerúgok, a kutya ugatni kezd, én pedig gyorsan visszatérek szobámba, bezárkózom, és bebújok az ágyba, hogy magamhoz térjek, mert alig volt már bennem élet.

Ott feküdtem megcsalva, megalázva, durván megbántva, kitéve a szerencsés és diadalmas Cordiani megvetésének; három óra hosszat a legsötétebb bosszúterveket forgattam agyamban. E szörnyű és szerencsétlen pillanatban vajmi enyhe bosszúnak látszott, hogy megmérgezzem mindkettőjüket. Majd arra a nem kevésbé gyáva tervre vetemedtem, hogy azonnal elmegyek, és elmondok mindent a lány fivérének. Még csak tizenkét éves voltam, és szellemem nem jutott el odáig, hogy hidegen kiérlelje a hősies bosszút, amelyet a becsület álságos érzései fakasztanak, igencsak kezdő voltam e téren.

Ebben a lelkiállapotban egyszer csak Bettina anyjának rekedt hangját hallom az ajtóban: arra kért, jöjjek le, mert leánya haldoklik. Bosszankodva, hogy még meghal, mielőtt bosszúmat kitölteném rajta, gyorsan felkelek és lemegyek. Bettina apja ágyában fekszik, szörnyűséges görcsök között, körülötte egész családja. Félig meztelen teste ívben felemelkedett, jobbra-balra dobálta magát, lábával és kezével nagyokat csapkodott, és ha a többiek próbálták lefogni, heves rántással kitépte magát a kezük közül.

E jelenet láttán, fejemben az éjszaka eseményeivel, igazán nem tudtam, mit gondoljak. Nem ismertem sem a természetet, sem a női cseleket, és meglepve figyeltem meg, milyen hideg szemlélő vagyok, mennyire tudok uralkodni magamon, amikor olyan valakit figyelek, akit meg akarok ölni, meg egy másikat, akit becsületétől akarok megfosztani. Bettina egy órán belül elaludt.

Ekkor érkezett meg a bábaasszony és Olivo doktor. Az előbbi azt mondta, Bettina görcseit hisztérikus fájdalmak okozzák, a doktor az ellenkezőjét állította, és hideg fürdőt meg nyugalmat rendelt. Jómagam nem szóltam egy szót sem, de magamban mulattam rajtuk, mert tudtam, vagy legalábbis tudni véltem, hogy a leány betegsége vagy éjszakai kalandjának következménye, vagy pedig a félelemé, amelyet Cordianival való találkozásom váltott ki belőle. Mindenesetre elhatároztam, bosszúmmal még várok fivére hazaérkezéséig, bár nem gondoltam, hogy Bettina csak tetteti a betegséget, mert nem tételeztem fel, hogy annyi erő van benne, amennyit rángatózásai elárultak.

Hogy szobámba visszatérjek, át kellett mennem Bettina kamráján; zsebes köténye ott feküdt az ágyon, és kedvem támadt belenyúlni zsebeibe. Találtam egy levelet, amelyen felismertem Cordiani írását, és magammal vittem, hogy kényelmesen elolvashassam szobámban. Meglepődtem a lány óvatlanságán: hiszen anyja is megtalálhatta volna ezt a levelet, és mindjárt át is adta volna a doktornak, mert nem tudott olvasni. Képzelhetni, mit éreztem e sorok olvastán: „Minthogy apja elutazott, nem szükséges éjszaka nyitva hagynia ajtaját, mint máskor. Asztalbontás után egyenesen szobájába megyek, ott találkozunk majd.”

Egy pillanatig elképedtem, de azután nevethetnékem támadt, látván, milyen balek voltam; azonnal kigyógyultam szerelmemből. Cordianinak megbocsátottam, Bettinát pedig megvetettem. Örültem, hogy egész életemre szóló leckét kaptam. Odáig mentem, hogy elismertem: Bettina jól tette, hogy Cordianit előnyben részesítette velem szemben, hiszen ő már tizenöt éves, én viszont még gyermek vagyok. De bármilyen jó szándékúan igyekeztem is felejteni, mégis egyre fájt és dühített, hogy Cordiani hasba rúgott.

Délben a konyhában ebédeltünk a hideg miatt, és ekkor ismét hallottuk Bettina kiáltozását. Mindenki odarohant hozzá, engem kivéve, mert én nyugodtan az asztalnál maradtam, és befejeztem ebédemet, azután pedig nekiültem a tanulásnak.

Este, amikor lementem vacsorázni, Bettina ágyát a konyhában találtam anyja ágya mellett, de éppolyan közömbös maradtam, mint egész éjjel, és másnap, amikor görcsei folytatódtak.

Még aznap este megjött a doktor az apjával. Cordiani, aki tartott bosszúmtól, megkérdezte, mik a szándékaim, de amikor nyitott zsebkésemmel feléje szaladtam, elmenekült. Eszembe se jutott többé, hogy elmeséljem a doktornak a botrányos történetet, ilyen terv csak a vak düh és felindulás pillanatában foganhatott meg agyamban.

Másnap éppen órát vettem a doktortól, amikor bejött hozzá anyja, és hosszas bevezetés után azt mondta, úgy hiszi, rájött, mi az oka lánya betegségének: egy boszorkány babonázta meg, ő tudja is, hogy kicsoda.

– Az bizony meglehet, anyám, de nem szabad alaptalanul vádolnunk senkit. Ki az a boszorkány?

– A mi öreg cselédünk, az imént győződtem meg róla.

– Hogyan?

– Szobám ajtajánál két seprűnyelet állítottam keresztbe úgy, hogy azokat szét kelljen szednie, ha be akar menni a szobába, de amikor meglátta a seprűnyeleket, hátrahőkölt, és inkább a másik ajtón ment be. Nyilvánvaló, hogy ha nem boszorkány, akkor szétszedi a seprűnyeleket.

– Ez egyáltalán nem nyilvánvaló, anyám. Hívja ide a cselédet.

Amikor a cseléd megjelent, a pap így szólt hozzá:

– Miért nem mentél be ma reggel a szobába a rendes ajtón?

– Nem tudom, miről tetszik beszélni.

– Nem láttad a Szent-András keresztet az ajtón?

– Mi az?

– Hiába adod a tudatlant – szólt közbe Bettina anyja. – Hol aludtál a múlt csütörtök éjjel?

– Unokahúgomnál, akinek kisbabája született.

– Ugyan már! A boszorkányszombatra mentél, mert boszorkány vagy, és megbabonáztad a leányomat.

A szegény nő erre felháborodásában arcon köpte a doktor anyját, aki bottal nekirohant, hogy elverje; a pap vissza akarta tartani anyját, de kénytelen volt a cseléd után rohanni, aki leszaladt a lépcsőn, és ordítozásával összecsődítette a szomszédságot; a papnak végre sikerült a nőt elcsípnie, és némi pénzzel lecsillapítania.

E komikus és egyben botrányos jelenet után a doktor magára öltötte papi ruháját, hogy kiűzze az ördögöt húgából, és utánanézzen, vajon csakugyan az ördög szállotta-e meg.

E misztériumok újak voltak nekem, és egész figyelmemet magukra vonták. Azt hittem, mindenki megbolondult, mert kacagnom kellett arra a gondolatra, hogy ördögök szállták volna meg Bettinát. Amikor ágyához közeledtünk, elakadt a lélegzete, és fivérének ráolvasásaitól sem tért vissza.

Ezután, amikor a doktor visszatért szobájába, és én egyedül maradtam Bettinával, gyorsan a fülébe súgtam:

– Bátorság, gyógyuljon meg, biztosra veheti, hogy nem árulom el.

Bettina fejét a másik oldalra fordította, anélkül hogy felelt volna nekem, de a nap hátralévő részét görcsök nélkül töltötte. Azt hittem, meggyógyítottam, de másnap a görcs az agyát támadta meg, és önkívületében összevissza kiáltozott latin és görög szavakat, és ekkor már senkinek nem volt kétsége, hogy démon szállta meg. Anyja elment, és egy óra múlva Padova leghíresebb ördögűzőjével tért vissza. Ez egy Páter Prospero da Bovolenta nevű, nagyon csúf kapucinus volt.

Bettina, amint megpillantotta az ördögűzőt, kacagni kezdett, és gorombaságokat vágott a fejéhez, ami mindenkinek nagyon tetszett, mert nyilván csak az ördög lehet olyan merész, hogy így bánjék egy kapucinussal, a kapucinus pedig amikor azt hallotta, hogy tudatlan, szemtelen és büdös alaknak nevezik, egy nagy feszülettel püfölni kezdte Bettinát, mondván, most az ördögöt üti. Meg sem állt addig, amíg Bettina a fejéhez nem akarta vágni az éjjeliedényt.

– Ha az, aki szavaival elképesztett téged, maga az ördög – mondta a lány –, vágj vissza szavakkal, te szamár, de ha én gorombáskodtam veled, akkor viselkedj irántam több tisztelettel, és takarodj innen.

Láttam, hogy Gozzi doktor elpirul. A kapucinus azonban rettenthetetlen maradt, és felolvasott valami szörnyűséges ördögűző imát, majd pedig felszólította a gonosz szellemet, hogy nevezze néven magát.

– Bettinának hívnak.

– Az nem lehet, mert az egy megkeresztelt leányzó neve.

– Te talán azt hiszed, egy ördögnek csak férfineve lehet? Tudd meg hát, tudatlan kapucinus, hogy az ördög angyal, akinek nincsen neme. De minthogy azt hiszed, hogy aki az én szájamon át beszél veled, ördög, ígérd meg nekem, hogy az igazságot válaszolod, én viszont megígérem, engedelmeskedem ördögűzésednek.

– Jól van, megígérem.

– Mondd meg tehát, vajon azt hiszed-e, hogy nagyobb tudós vagy nálam?

– Azt nem, de erősebbnek hiszem magam a Szentháromság nevében és szent hivatalom erejénél fogva.

– Hát ha erősebb vagy, akadályozz meg abban, hogy szemedbe mondjam az igazságot. Te hiú vagy szakálladra: napjában tízszer megfésülöd, és nem volnál hajlandó a felét levágatni azért, hogy én kimenjek ebből a testből. Vágasd le, és esküszöm, kimegyek.

– Ó, hazugság atyja, ezért megkettőztetem a szenvedéseidet!

– Fütyülök rád!

Bettina ezeket a szavakat olyan kacajjal kísérte, hogy én is elnevettem magam. Erre a kapucinus a doktorhoz fordult, és azt mondta, bennem nincsen hit, és ki kell mennem a szobából, amit meg is tettem, mondván, hogy eltalálta. De még ki sem léptem, amikor láttam, hogy a kapucinus csókra nyújtja kezét Bettinának, aki – nagy örömömre – ráköp.

Nem értettem ezt a lányt, aki olyan szellemesen zavarba hozta a kapucinust, anélkül hogy valaki is meglepődött volna ezen, mert hiszen minden válaszát a démonnak tulajdonították. Nem értettem, mi lehet a célja.

A kapucinus velünk ebédelt, és rengeteg szamárságot hordott össze közben. Ebéd után visszavonult Bettina szobájába, hogy megáldja a leányt, de Bettina, mihelyt meglátta, felkapott egy poharat, amelyben a gyógyszerész által rendelt gyanús fekete folyadék állt, és a fejéhez vágta. A folyadékból a közel álló Cordianinak is jutott, aminek nagyon örültem. Bettina bölcsen kihasználta az alkalmat, hogy úgyis mindent az ördögnek tulajdonítanak. Prospero atya nem volt elragadtatva, és elmenőben azt mondta a doktornak, hogy a lányt kétségkívül az ördög szállta meg, de keressenek másik ördögűzőt, mert Istennek, úgy látszik, az a rendelése, hogy ne ő legyen az, aki ezt az ördögöt elkergeti.

Távozása után Bettina teljes nyugalomban töltött hat órát, és este mindnyájunkat meglepett azzal, hogy leült velünk az asztalhoz vacsorázni. Biztosította apját és anyját, hogy már jobban van, beszélt fivérével, majd hozzám fordult, és azt mondta, másnap lesz a bál, reggel majd bejön hozzám, hogy leányfrizurát csináljon nekem. Megköszöntem, de azt mondtam, betegségére való tekintettel okosabb lesz, ha kíméli magát. Nemsokára lefeküdt, mi pedig az asztalnál maradtunk, és csak róla beszéltünk.

Amint visszamentem a szobámba, és lefekvéshez készülődtem, a hálósapkámban a következő levélkét találtam:

„Vagy eljössz velem holnap a bálba lánynak öltözve, vagy olyan látványosságban lesz részed, hogy elsírod magad tőle.”

Megvártam, amíg a doktor álomba merül, és akkor a következő választ fogalmaztam neki:

„Nem megyek a bálba, mert minden alkalmat kerülök, amikor mi ketten egyedül maradnánk. Ami a siralmas látványosságot illeti, amellyel fenyegetsz, elég szellemesnek tartalak, hogy meg tudd tartani a szavadat, de kérlek, ne kínozd a szívemet, mert úgy szeretlek, mintha a nővérem volnál. Megbocsátottam neked, drága Bettina, és szeretnék mindent elfelejteni. Mellékelek egy levélkét, amelyet bizonyára boldogan tartasz majd újra a kezedben. Látod, mit kockáztattál, amikor a kötényed zsebében kint hagytad az ágyon? Az, hogy visszaszolgáltatom, meg fog győzni barátságomról.”

Bettina bizonyára kétségbe volt esve, mivel nem tudta, kinek a kezébe került a levélke, és azzal, hogy nyugtalanságának véget vetettem, nagy bizonyságát adtam iránta való barátságomnak, de nagylelkűségem, amely komoly gondtól szabadította meg, egyúttal egy másik nagy gondot is okozott neki, mert most már tudta, hogy ismerem a titkát. Cordiani levélkéje egyértelműen szólt, nyilvánvalóvá tette, hogy minden éjjel az ágyába engedte, és ezáltal a számomra készített mese fölöslegessé vált. Ezt jól éreztem, és hogy megnyugtassam, amennyire rajtam áll, reggel felkerestem betegágyát, és átadtam neki a levélkét a saját válaszommal együtt.

Olyan okos volt ez a lány, hogy kivívta tiszteletemet, már nem tudtam lenézni. Úgy találtam, temperamentuma ragadta magával. Szerette a férfiakat, és csak a következmények miatt volt sajnálatra méltó. Úgy éreztem, tisztán látom a történteket, és józan fiú módjára, nem pedig egy haragos szerető fejével döntök. Neki kellett pirulnia, nem nekem. Már csak arra vágytam, hogy felderítsem, vajon a Feltrini fiúk, Cordiani pajtásai is részesültek-e kegyeiből.

Bettina másnap egész nap jókedvűnek mutatta magát. Este felöltözött a bál kedvéért, de hirtelen valami valóságos vagy színlelt rosszullét újra ágyba kényszerítette, amitől az egész háznép megrémült. Én a dolgok ismeretében arra számítottam, újabb, egyre szomorúbb jeleneteket fog rendezni, mert annyira fölébe kerekedtem, hogy azt gőgje nem viselheti el. Itt mégis be kell vallanom, akármilyen szép leckében részesültem, ami a jövőre nézve védelmet kellett volna hogy nyújtson, később is, egész életemben rászedtek a nők. Csak tizenkét éve, hogy őrangyalom segítsége nélkül Bécsben feleségül vettem volna egy szeleburdi fiatal nőt, akibe szerelmes lettem.{11} Most, hogy már hetvenkét éves vagyok, azt hiszem, nem fenyegetnek az efféle bolondságok, de jaj!, most meg ez bosszant.

Másnap az egész család kétségbeesett, mivel a Bettinát megszállva tartó démon elvette a lány eszét. Gozzi doktor azt mondta nekem, bizonyára megszállta a gonosz, különben, ha csak őrült lenne, nem bánhatott volna ilyen csúnyán Prospero atyával, és rászánta magát, hogy Mancia atyára bízza Bettinát.

Mancia atya híres ördögűző jakobinus, azaz dominikánus{12} volt, aki a hírneve szerint eddig minden megszállott lánnyal elboldogult.

Aznap vasárnap volt. Bettina rendesen megebédelt, és egész nap őrült módra viselkedett. Éjféltájban hazajött az apja, szokása szerint Tassót énekelt, és alig bírt megállni a lábán a részegségtől. Odalépett Bettina ágyához, gyengéden megcsókolta leányát, és így szólt:

– Nem vagy te bolond, leányom.

Bettina erre azt felelte, hogy az öreg meg nem részeg.

– Megszállt a gonosz, leányom?

– Igen, apám, és csak maga gyógyíthat meg.

– Na jó, hát rajta!

Mire csizmadiánk elkezd teológusi modorban szavalni, előadást tart a hit, valamint az atyai áldás erejéről. Ledobja kabátját, kezébe vesz egy feszületet, egy másikat pedig lánya fejére tesz, és elkezd az ördög lelkére beszélni, olyan mulatságosan, hogy még örökké mogorva és házsártos felesége is az oldalát fogta nevettében. Csak a két főszereplő nem nevetett, és komolyságuk még mulatságosabbá tette a jelenetet. Csodáltam Bettinát, aki olyan kacagós volt, és most volt elég lelkiereje, hogy ne nevesse el magát. Gozzi doktor is nevetett, de szerette volna, ha már vége a dolognak, mert úgy találta, apja megszentségteleníti az ördögűzési szertartásokat. Az ördögűző végül is kifáradt és lefeküdt azzal, hogy az ördög ezek után bizonyára békén hagyja leányát aznap éjszaka.

Másnap, amint felkeltünk az asztaltól, megérkezett Páter Mancia. A doktor, egész családja kíséretében, a beteg ágyához vezette. Én a legnagyobb elragadtatással szemléltem ezt a szerzetest. Íme az arcképe:

Körülbelül harmincéves lehetett. Haja szőke, szeme kék. Arcvonásai mint a Belvederei Apollóéi, csak éppen nem árulnak el semmi diadalmaskodást, semmi fölényt. Vakítóan fehér bőrű, sápadt, sápadtsága csak annál jobban kiemeli ajkának korallpirosságát, közöttük fogai mint két gyöngysor. Sem nem sovány, sem nem kövér, arcának szomorkás kifejezése csak növeli szelídségét. Lassan jár, félénken mozog, amiből a legnagyobb fokú szerénységre lehet következtetni.

Bettina, amikor beléptünk, aludt vagy úgy tett, mintha aludnék. Páter Mancia mindenekelőtt szenteltvízhintőt vett a kezébe, és meghintette a leányt, Bettina kinyitotta szemét, ránézett a szerzetesre, majd ismét becsukta szemét. Nemsokára ismét kinyitotta, valamivel jobban megnézte a szerzetest, majd hátára feküdt, leengedte karját, és fejét szépen félrehajtva szemlátomást édes álomba merült.

Az ördögűző az ágy mellett állva kivette zsebéből rituáléját és stóláját, ez utóbbit nyakába tekerte, míg a beteg mellére egy kis ereklyetartót tett, majd szentséges arckifejezéssel arra kért minket, térdeljünk le, és könyörögjünk Istennek, adja a szerzetes tudtára, vajon megszállott-e a beteg, vagy pedig természetes okai vannak nyavalyájának. Egy félóráig hagyott bennünket térdelni, közben halk hangon olvasott. Bettina eközben meg sem mozdult.

A szerzetes aztán, úgy látszik, beleunt ebbe a szerepbe, és arra kérte a doktort, hogy négyszemközt beszélhessen vele. Átmentek a szomszéd szobába, ahonnan egy negyedóra múlva kijöttek, mert a bolond lány irtózatosat kacagott, de amikor meglátta őket, hátat fordított nekik. Páter Mancia elmosolyodott, a szenteltvízhintőt újra meg újra bemártva a szenteltvíztartóba, bőségesen megöntözött bennünket, és eltávozott.

A doktor azt mondta, másnap visszajön, és vállalja, hogy három óra alatt megszabadítja Bettinát, ha csakugyan megszállott, viszont semmit sem ígér, ha bolond. Az anya felkiáltott, hogy ő egészen biztos benne, hogy meg fogja szabadítani, és hálát adott Istennek, aki megengedte neki, hogy egy igazi szentet lásson, mielőtt meghalna.

Másnap Bettinát a legfestőibb rendetlenségben találtuk. Csupa olyan bolondságot mondott, amilyet költők szoktak kitalálni, és nem hagyta abba a zagyva beszédet akkor sem, amikor a gyönyörű ördögűző belépett; a páter egy ideig élvezte a beszédét, azután, összes kellékével felszerelve, arra kért minket, hogy hagyjuk magára. Azonnal engedelmeskedtünk. Az ajtó ugyan nyitva maradt – de ki mert volna belépni?

Három hosszú órán át a legmélyebb csendben voltak. Délben a szerzetes behívott minket. Bettina szomorúan és nagyon nyugodtan feküdt, mialatt az ördögűző a holmiját csomagolta. Azzal ment el, hogy reménykedik, és kérte a doktort, hogy legyen híradással Bettina állapotáról. Bettina ágyban ebédelt, de az asztalnál vacsorázott, és másnap rendesen viselkedett. Ezután azonban történt valami, ami arról győzött meg, hogy nem megszállott, és nem is bolond.

Vízkereszt előestéjén voltunk. A plébánia templomában szoktunk ilyenkor áldozni a doktor kívánsága szerint, gyónni pedig Szent Ágoston templomában, ahol a padovai jakobinusok szolgáltatták ki a szentségeket. Az asztalnál a doktor szólt, hogy készüljünk fel lélekben a másnapi gyónásra, mire anyja megjegyezte:

– Mindnyájatoknak Páter Manciához kellene mennetek gyónni, hogy ez a szent ember oldozzon fel benneteket, magam is oda fogok menni.

Cordiani és a Feltrini fiúk bele is egyeztek, én csendben maradtam, a terv ugyanis nem tetszett nekem, de nem árultam el magam, csak titokban határoztam el, hogy megakadályozom.

Hittem a gyónás szentségében, és semmiképpen sem akartam volna hamisan gyónni, de minthogy szabadon választhattam gyóntatómat, semmi kedvem sem volt Páter Manciának elmondani, mi történt velem és egy leánnyal, mert könnyen kitalálhatta volna, hogy az csak Bettina lehetett. Abban egyébként biztos voltam, hogy Cordiani mindent elmondana neki, és ez bosszantott.

Másnap korán reggel Bettina egy gallért hozott be hozzám, és átadta ezt a levelet: „Gyűlölheti életemet, de tartsa tiszteletben becsületemet, és a békességnek azt az árnyékát, amelyre vágyom. Ne menjen egyikük sem Páter Manciához gyónni. Maga az egyetlen, aki meghiúsíthatja ezt a tervet, és nincs szüksége arra, hogy én adjak tanácsot arra nézve, hogyan. Most majd meglátom, igazán jó barátom-e.”

El sem tudom mondani, mennyire megsajnáltam szegény lányt, amikor elolvastam ezt a levelet. De mégis ezt válaszoltam: „Értem, hogy anyja terve nyugtalanítja, jóllehet a gyónási titkot nem szabad megsérteni. Csak azt nem értem, a terv meghiúsításában miért számít inkább rám, mint Cordianira, aki helyeselte. Csak annyit ígérhetek, hogy én nem megyek el a többiekkel, de az Ön kedvesét nem befolyásolhatom, Önnek kell beszélnie vele.”

Mire ezt a választ kaptam: „Cordianival nem beszéltem ama végzetes éjszaka óta, amely szerencsétlenné tett, és nem is fogok vele beszélni, még ha boldogságom bánja is. Csak Önnek akarom köszönni életemet és becsületemet.”

Ezt a lányt bámulatosabbnak találtam, mint mindazokat a leányzókat, akikről a regények annyi csodálatos dolgot meséltek. Az volt az érzésem, hogy példátlan arcátlansággal teker az ujja köré. Nyilván újra meg akar hódítani, és bár nem vágyódtam már utána, mégis elhatároztam, hogy végrehajtom a nagylelkű mentőakciót, amelyet tőlem vár, és amelyre csak engem tart képesnek. Úgy látszik, biztosra veszi, hogy terve sikerülni fog, de vajon micsoda iskolában tanulta meg az emberi szív ismeretét? Talán regényekből? Meglehet, hogy sok regény csakugyan vesztét okozza sok fiatal lánynak, de az is bizonyos, hogy a jó regények megtanítják a lányokat gyengédségre és a társas erények gyakorlására.

Lefekvéskor azt mondtam hát a doktornak, lelkiismeretem nem engedi, hogy Páter Manciához menjek gyónni, és azt szeretném, ha pajtásaim sem tennének másként. A doktor jóságosan azt felelte, hogy átlátja okaimat, és inkább a San Antonióba{13} visz majd bennünket, mire hálám jeléül kezet csókoltam neki.

Másnap minden úgy történt, ahogyan Bettina akarta, és amikor asztalhoz ült velünk, arcáról sugárzott a megelégedés.

Délután kénytelen voltam lefeküdni, mert megsebesültem a lábamon, a doktor pedig tanítványaival a templomba ment, Bettina tehát egyedül maradt otthon; kihasználva az alkalmat bejött szobámba, és leült ágyam szélére. Vártam ezt, és látva, hogy itt a nagy pillanat, amikor végre kimagyarázkodunk, élénk örömmel fogadtam látogatását.

Azzal kezdte, hogy reméli, nem haragszom, amiért megragadta az alkalmat, és beszélni szeretne velem.

– Nem haragszom – feleltem –, mert így legalább elmondhatom, hogy csak barátságot táplálok személye iránt, és a jövőben nem fordulhat többé elő, hogy zaklassam. Így aztán azt teheti, Bettina, amit kíván, mert csak akkor nem tehetné, ha szerelmes volnék Magába, márpedig nem vagyok. Egy pillanat leforgása alatt csírájában elfojtotta azt a szép szenvedélyt, amelyet ébresztett. Amikor Cordiani oly gyalázatosan bánt velem, és visszatértem szobámba, eleinte bizony gyűlöltem Magát. De a gyűlölet átalakult megvetéssé, majd pedig a nyugalomban ez az érzés teljes közönnyé változott. De ez a közöny is eltűnt, amikor láttam, mire képes az okossága. Barátja lettem, megbocsátom gyengeségeit, és miután tudomásul vettem, hogy Ön olyan, amilyen, igen nagy tiszteletet érzek az elméje iránt. Igaz, hogy én áldozatául estem, de nem baj, mégis csodálom és imádom megdöbbentő okosságát, és azt hiszem, hódolatom akkor ölti a legméltóbb formát, ha barátságot fogadok. Ön pedig viszonzásul legyen igaz, őszinte és egyenes velem. Hagyja abba a ravaszkodásokat, úgyis elért nálam mindent, amit lehetett. A szerelem gondolatától irtózom, mert csak olyan nőt tudnék szeretni, akinek az életében én vagyok az egyetlen. Jogában áll ostoba kényességemet koromnak tulajdonítani, mindegy, én már ilyen vagyok. Azt írta, nem áll szóba többé Cordianival, nagyon bosszantana, ha én volnék e szakítás oka, az Ön tisztessége is, azt hiszem, azt követeli, hogy kibéküljenek, a magam részéről óvakodni fogok, hogy a jövőben útjába álljak. Gondolja meg azt is, hogy ha őt is ugyanolyan eszközökkel szédítette magába, mint engem, akkor meglehet, hogy most nagyon szenved, mert igazán szereti Önt.