Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023

A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Copyright © Anne L. Green, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-47-2

Kedves olvasóimnak, akik múlhatatlan szenvedéllyel rajonganak Toszkánáért, pontosan úgy, ahogy jómagam is. Nincs csodásabb hely ennél a varázslatos tájnál, amelynek lakói újra vendégül látnak benneteket egy történet erejéig. Kívánok nektek olyan jó szórakozást a könyvhöz, amilyen jól én szórakoztam a történet megírása során.
Ölellek benneteket: Anne

VINCENZO

A szenvedés komfortja

„Én magam vagyok a fekete macska, (…) meg a törött tükör.”

(Christina Lauren)

Már a jól megszokott útvonalon, akadálymentesen gurultam a kerekesszékemmel a kertbe. Kiértem a teraszra, ahol éles fény fogadott, amihez a sötét szoba után nem volt hozzászokva a szemem. Egy újabb kurva napfelkelte. Már jó ideje képtelen voltam örülni a napnak, amely újabb eséllyel kecsegtetett. Mély magányra vágyom, arra, hogy körülöttem elcsöndesedjen a világ, és meghallják végre az elfojtott segélykiáltásom.

A villa ajtajában körbepillantottam, de nem láttam senkit. Egy végeláthatatlan pillanatig csak bámultam magam elé. Egykor, nem is olyan régen, imádtam korán kelni, hogy le ne maradjak a horizonton felbukkanó vörösen izzó tűzpiros napkorongról, amelynek puszta látványánál nagyobb csodát el sem tudtam képzelni. Most viszont pokolba kívánom a ragyogását, mert emlékeztet arra, ki is voltam.

Erőt vettem magamon, és a már megterített asztalhoz húztam a székem, hogy elfogyasszam a jól megérdemelt első feketémet. Elgondolkodva nyúltam a kannáért, hogy kitöltsem a csészémbe a kávét, amikor hunyorogva rám vetült egy erős fénycsóva, ami éppen akkor pásztázott végig a teraszon. Alig láttam valamit, mert a retinámat égetve teljesen elvakított a nap, így végül kapkodó mozdulatokkal kalimpáltam a kávéscsészém után, ami felborult, a forró lé pedig az ölembe ömlött.

– A rohadt életbe! Aida! – ordítottam el magam, mert veszettül égetett a fekete folt a nadrágomon. Sebesen a szalvétáért nyúltam, ám egy újabb ügyetlen mozdulattal levertem a narancslevet az asztalról, ami hatalmas csattanással a kövezeten landolt. Lehunytam a szemem, nagy levegőt vettem. A jó büdös… Hol a pokolban van ilyenkor a bébiszitterem? Nem azért fizetem, hogy már megint a sofőrrel hetyegjen.

– Aida! – üvöltöttem teli torokból. A nő kisvártatva kirohant ki a házból, és amikor meglátott, a szája elé kapta a kezét.

– Istenem, signor! Jól van? – rohant oda hozzám aggodalmas arckifejezéssel.

– Az isten verje meg! Hol a pokolban járkáltál már megint? – töltöttem ki rajta a mérgem.

– Elnézést, signor! – pillantott körbe, tanácstalannak látszott, hol is kezdje a romok eltakarítását.

– Fogadni mernék, hogy megint Flavio kötötte le a figyelmed – förmedtem rá. – Kicsit unom már, hogy egymás körül keringtek, mint két hormonzavaros kamasz. Ha a dolgoddal foglalkozol, amiért fizetlek, ez nem történik meg – keltem ki magamból.

Mondhatnám, hogy aznap reggel bal lábbal keltem, és minden haragom rá zúdítottam, de az igazság az, hogy amióta kijöttem a kómából, minden napom rémálomnak tűnik. Nem tudtam magamból kipréselni egy csepp kedvességet sem.

– Nem, signor, téved. A szakácsnővel beszéltem át a heti menüt – védekezett.

– A heti menüt? Még a reggelimet se fogyasztottam el, és magának hála, már nem is fogom. Kibaszottul elment az étvágyam – csaptam erőteljesen az asztal lapjára. Aida összerezzent, majd elsírta magát. – Jaj, csak ezt ne! – dörzsöltem meg az orrnyergemet. – Ha azt hiszi, ezzel hatni tud rám, téved.

Aida rám emelte a tekintetét, és a megszokott csillogó szempár helyett ördögien sötét pillantás fogadott.

– Tudja, mit?! Ami sok, az sok. Elegem van ebből! Felmondok – emelte fel ő is a hangját. Felszaladt a szemöldököm a meglepetéstől.

– Nem kell úgy mellre szívnia! – pislogtam szaporán. Az elmúlt időszakban igen gyakran kerültem hasonló helyzetbe. – Takarítson össze, és kész! Felejtsük el! – legyintettem nagylelkűen.

– Takarítson fel maga! Kiállhatatlan alak. Azért, mert magának nem úgy sikerült az élete, ahogy elképzelte, még nem kellene az egészséges embereket megtipornia, megaláznia.

– Most mit akar elérni? Fizetésemelést? – húztam el a szám.

– Nincs az a pénz, ami megérné, hogy nap mint nap feltörölje velem a padlót – fordított hátat, és zokogva beszaladt a házba.

Kicsit túljátssza a szerepét.

– Azért ezt még összetakaríthatná, mielőtt elmegy! – kiáltottam utána, de Aida már nem jött vissza.

Nagy levegőt vettem, és lassan fújtam ki. Össze kellett szednem magam, hogy ne verjek szét mérgemben mindent magam körül.

Aidának szó mi szó, igaza van. Tényleg kiállhatatlan alak vagyok.

– Gratulálok, Vincenzo, megdöntötted a havi rekordot. Ebben a hónapban, ha jól számolom, ő a harmadik, aki rád vágja az ajtót – ismertem fel magam mögött az élő lelkiismeretem és legjobb barátom hangját.

– Istenem, Daniele, már csak pont te hiányoztál! – szorult ökölbe a kezem.

– Éreztem, azért is vagyok itt – lépett mellém.

A hatalmas felfordulást pásztázta, ami körülvett, majd rám szegezte szánakozó pillantását.

– Ne nézz így rám, tudod, hogy utálom! – szűrtem a fogam között.

– Tudom, ahogy te is, hogy nem fogom a kedvedért megjátszani magam – felelte keményen, majd elkezdte letakarítani az asztalt. A pulzusom meglódult, a fülem égett a szégyentől.

– Fejezd ezt be! Nem vagy a bejárónőm! – parancsoltam rá. Daniele keze megállt a levegőben, felém pördült.

– Na idefigyelj! – emelte fel a mutatóujját fenyegetően. – Velem ilyen hangnemben te nem beszélhetsz. Sőt, senkivel sem beszélhetsz így. Mégis mi a fene van veled, Vincenzo?

Hátraejtettem a fejem, és próbáltam megnyugodni, de meglehetősen nehezen ment.

– Unom már, hogy mindenki csak azt szajkózza: küzdeni kell. Belefáradtam. Egy évvel ezelőtt az orvosok azt mondták, kemény fizikoterápiával újra járhatok, és hát látod – csaptam az öklömmel a kerekesszékem karfájára –, sosem szabadulok meg ettől az átkozott rokkantkocsitól.

Daniele mellém húzott egy széket, és leült.

– Az az igazság, barátom, te elhiteted magaddal, hogy mindent megtettél, de ez nem igaz. Beszéltem az orvosoddal. A fizikoterápia nem azt jelenti, hogy a székedben ülsz naphosszat. Te már a startvonalnál feladtad, mielőtt még elkezdődött volna a kemény munka.

– Beperelem azt a gazembert! Hol van itt az orvosi titoktartás? Te meg miért ártod bele magad a dolgaimba? – horkantam fel.

– Akkor meg miért panaszkodsz, ha nem tetszik a válasz? Nézd, Vincenzo, olyan vagy, mintha a testvérem lennél. Velem lehetsz akármilyen pokróc, visszatérek, mint a bumeráng.

Habár viccesnek is hangozhatott volna, amit mondott, rám inkább fenyegetően hatott. Szemmel vagyok tartva. Le vagyok nyomozva.

– Agresszíven az arcomba csapódsz minden alkalommal – préseltem össze a szám.

– Vincenzo! Idáig elnéztem neked, hogy szenvedsz, mert amikor éppen kibuktam volna rád, Katie figyelmeztetett, milyen nehéz időszakon mész át, de ennek vége.

– A feleséged bölcsebb nálad – csalt mosolyt az arcomra.

– Nem vagyok róla meggyőződve, hogy helyes döntés volt pátyolgatni téged ebben a lelki öngyilkosságban. Az az igazság, kedves barátom, hogy te imádod sajnálni magad. Belenyaltál a mámoros ízű szenvedés fagylaltjába, ami olyan hatással van rád, mint a kábítószer. Direkt úgy alakítod a helyzetet, hogy abból csak te jöhess ki vesztesen.

– Ez a legnagyobb faszság, amit valaha hallottam – kértem ki magamnak. – Ki a fene az, aki szándékosan ilyet tenne magával?

– Te, Vincenzo – paskolta meg a vállam. – „Én már sohasem lehetek boldog.” „Elvesztettem a szerencsém.” „Senki számára nem vagyok fontos.” „Engem mindenki csak sajnál.” „Nem kellek senkinek.” „Nekem semmi sem sikerül.” Soroljam még?

– Ha ennyire szar ezt hallgatni, akkor mi a fasznak jössz ide? – dörrentem rá dühösen.

– Mert én nem senki vagyok. Nekem igenis fontos vagy. Még ha jelen helyzetben nem is könnyű téged szeretni, én itt ülök melletted, mert a legjobb barátom vagy – fúrta a tekintetét az enyémbe.

– Ugyan, látom én, milyen remekül elvagytok Matteóval. Már rég találtál magadnak egy sokkal jobb barátot – szaladt ki a számon.

– Féltékeny is vagy. Remek. Még egy ok, hogy ne halld meg a megoldásokat – szúrt oda cinikusan.

– Csak nézd meg, mi maradt nekem a régi életemből! Mindenki elfelejtett, felém sem néznek. Rajtad kívül persze – tettem hozzá gyorsan.

– És ugyan miért is tennék? Hogy hallgassák a gorombaságokat, amiket a fejükhöz vágsz? – kontrázott Daniele. – A baleseted után az első pár hónapban még láttam a küzdeni akarásod, de amióta a nővérem végleg Matteo mellett döntött, te feladtad.

– Ez… Ez nem igaz. Ennek semmi köze Biancához – tiltakoztam hevesen.

– Valóban? – kérdezte enyhe iróniával a hangjában.

– Az egész életem egy vicc. Egy olyan apa mellett nőttem fel, aki azon az úton terelt, amit már rég kitaposott. Egy óriási borászbirodalom elsőszülött örököse voltam, ő meg elvárta, hogy ennek megfelelően viselkedjek. Még a gondolatát sem tűrte, hogy az önmegvalósítással kacérkodjak. Megfojtott engem az elvárásaival. És mire végre meghalt, a sors ehhez a kurva kerekesszékhez láncolt.

– Az ember csak egy bizonyos ideig hivatkozhat az őseire. Egy idő után viszont a kezünkbe kell vennünk a sorsunkat, kedves barátom.

Tudtam, hogy nem a levegőbe beszél. Ő megcsinálta. Neki sikerült.{1} Ám ettől csak még indulatosabb lettem.

– Az apám tiszta szívből gyűlölt téged, mert megrögzötten hitt abban, hogy rossz hatással vagy rám.

– Nem volt alaptalan a félelme – kuncogott.

– Sokszor töprengtem azon, mi lett volna, ha te születsz neki helyettem. Fiaként imádott volna téged – méláztam el. – Neked a véredben is must folyik. Én meg csak azért vagyok borász, mert nem értek máshoz, sőt esélyt sem kaptam arra, hogy bármi másba belekóstoljak. És ha ez nem lenne elég, apám elmarta tőlem Biancát is. Már a menyasszonyom volt, de ő minden követ megmozgatott, hogy csak az ő szerelmének, a borászatnak szenteljem minden figyelmem. Nem születhetett meg a fiam, aki talán változást hozott volna az életembe.

– Blablabla – vágott unott arcot a barátom. Sértetten bámultam rá. – A panaszkodás és a fájdalom a szenvedők eledele, Vincenzo.

– Ezt annyiszor mondtad már, hogy jól is laktam vele. Köszi az együttérzést – feleltem durcásan.

– Ne várd tőlem, hogy tovább asszisztáljak az édes szenvedésedhez! Annyi lehetőséged van. Azelőtt óriási nőcsábász hírében álltál. Hol vannak most a csajok? – kérdezte váratlanul.

– Talán elkerülte a figyelmed ez – rángattam meg indulatosan a székem karfáját. – Ez nem afféle afrodiziákum, amire tapadnak a nők.

– Lótúrót nem! Akinek ennyi pénze van, mint neked, alig győzi levakarni őket. Sokkal inkább ijeszti el a nőket a kinézeted, haver – fintorgott. – Olyan vagy, mint egy ősember. Mondd csak, mikor voltál utoljára fodrásznál? És ami azt illeti, meg is borotválkozhatnál. Nem áll jól a szakáll.

– Menj te a picsába! – háborodtam fel.

– Tudod, mit, nem veszem el az örömöd! Szenvedj csak! – paskolta meg a vállam, és felemelkedett a székéről.

Szerettem volna valami epéset hozzáfűzni, de sajnos igaza volt.

– Szólok Eldának, hogy takarítsa fel ezt – indult a házba, megkeresni a szobalányt. Már éppen belépett volna az ajtón, amikor megtorpant. – Talán tudok valakit Aida helyére – pillantott vissza felém. – Habár miattad ez egy meglehetősen rizikós ötlet – mélázott el. – Két legyet üthetnénk egy csapásra.

– Te meg mi a francról beszélsz? – igyekeztem logikát találni a zavaros szavak mögött.

– Van egy lány. Amira – vágott bele bátortalanul. – Munkára lenne szüksége.

– Akkor miért filózol ezen ennyit? Mint látod, nálam éppen üresedés van – vontam meg a vállam.

– Miattad – horkant fel mérgesen. – Egy seggfej vagy, és ennek a lánynak már kijutott az olyan arrogáns gazdag ficsúrokból, mint te. Ő egy nagyon kedves ismerős, nem szeretnék neki rosszat.

– Mert én olyan rossz volnék? – húztam ki magam dacosan.

– Erről inkább Aidát és az elődeit kérdezd! Á, hagyjuk! Felejtsd el! Megkérem Katie-t, keressen melléd valakit – legyintett.

Azonnal felszaladt az agyvizem. Felé pördültem a kerekesszékkel. Szóval ennyire kiállhatatlannak tart. Azt hiszi, nem vagyok képes moderálni magam? Majd megmutatom én, hogy ki az a Vincenzo Visconti.

– Szólj a lánynak! – acéloztam meg magam. Daniele átdöfött szúrós pillantásával.

– Ostoba ötlet volt – ingatta a fejét. – Te képtelen vagy megváltozni.

Újabb tusé. Csakhogy a kardforgatásban én volnék a profi. Engem nem olyan könnyű legyőzni.

– Márpedig én őt akarom – szegtem fel az állam. Daniele hosszan gondolkodott, majd megszólalt.

– Jó, legyen! De ha megbántod, kitekerem a nyakad. Megértetted? – hajolt az arcomba fenyegetően, a szemem szikrákat hányt, amiből tudtam, nem viccel. Furdalta az oldalamat a kíváncsiság, vajon ki lehet ez a titokzatos nő, aki miatt a barátom így aggódik.

– Ha nem hiszel nekem, kössünk fogadást! Ha nem tudok viselkedni, és elüldözöm, egy teljes évre állom a bérét – húztam ki magam büszkén.

Daniele ajkán halvány, huncut vigyor villant. Kiegyenesedett, és a kezét nyújtotta.

– Áll az alku! – bólintott rá.

Belecsaptam a tenyerébe, és megráztam a kezét.

Búcsúzott, elnéztem, ahogy elsétált az autójáig, majd beszáll. Még mielőtt indított volna, ravasz mosoly suhant át az arcán, amitől ismerős bizsergető érzés futott át a tarkómon. Megdörzsöltem, majd belém hasított egy kellemetlen gondolat: Engem csúnyán rászedtek.

AMIRA

Üldöz a valóság

„Az embert nem a fájdalmak ölik meg, hanem a remények, amelyekben csalódott.”

(Honoré de Balzac)

Hmmm… pisztáciás fagyi, nyaltam bele a jegesen krémes különlegességbe. Lassan majszoltam a kedvenc gyümölcsömből készült édességet, miközben azon merengtem, mennyire odavagyok ezért a finomságért. Szicília után, ahol igen népszerűnek bizonyult ez a csonthéjas kultúrgyümölcs, Toszkánában kötöttem ki, az általam szintén imádott Chianti hazájában. A szőlő a pisztáciához hasonlóan fürtökben terem. Csak amíg az egyik büszkén vállalja önmagát, a másik kemény, sima héjba bújtatja sárgás-zöldes, ehető magját. Elrejtőzik a világ elől, akárcsak én.

Szinte láttam magam előtt a szicíliai pisztáciaültetvényeket. Habár nem ott, az Etna közelében volt a szülőhazám, Bronte település mellett nőttem fel, ahol azt a zöld pisztáciát termesztik, amelynek a vulkanikus jellege miatt nincs párja a világon.

A templomfalakkal körülvéve, a lépcsőn ülve hallgattam a közeli étteremben játszó fiatal olasz zenészeket, miközben sötétbarna bőrömet süttettem a napon.

Türelmetlenül az órámra pillantottam. Túl korán érkeztem. Matteo Manchini nyomozóra vártam, aki hónapok óta igyekezett megóvni engem a szicíliai maffia haragjától. Hat hosszú hónap után most először merészkedtem ki a szabad levegőre az emberek közé. És ha már megadatott ez a leheletnyi szabadság, kiélveztem, és magamba szívtam a kora nyári napsugarak simogató melegségét. Habár hivatalosan nem börtönöztek be, az életben maradásom érdekében a napjaim nagy részét szürke falak között töltöttem.

Aki a maffiával kezd, az halott. Bárhová bújjon is, egyszer megtalálják. Vajon lehet még normális életem ennek árnyékában, vagy az állandó menekülésemmel csak elodázom az elkerülhetetlent?

A közeli étterem kockás abroszos asztalainál ülő család ragadta meg a figyelmem. Olyan élvezettel fogyasztották kései ebédjüket, hogy magam is megéheztem, pedig nemrég ettem. Egy biztos: az olaszoknál minden az evés körül forog. Még a konditeremben vasat emelgető gyúrós csávók sem beszélgettek fekvenyomás közben másról, csak hogy ki, mit és hogyan készít el ebédre, vagy hogyan fűszerezi a paradicsomszószt. Hamar megtanultam, hogy az olaszok éppúgy ragaszkodnak az evés körüli rituáléikhoz, mint a boraikhoz, a sajtjaikhoz, középkori ünnepeikhez, helyi énekeikhez vagy a pápához.

– Buon pomeriggio!{2} – köszönt rám egy ismerős hang, és ezzel egy időben fölém magasodott egy sötét árnyék.

– Buona giornata!{3} – üdvözöltem széles mosollyal az arcomon Matteót, és azonnal felpattantam a lépcsőről.

– Hogy érzed magad? – érdeklődött kedvesen.

– Az őszinte válaszomra vagy kíváncsi, vagy a hivatalosat szeretnéd hallani? – sóhajtottam fel.

– Sejtem, hogy nehéz, de ha minden jól megy, már nem tart sokáig.

A szeméből együttérzést olvastam ki.

– Nem tudom, nálad milyen mértékegység a „nem sok”, de pontosan ezt mondtad hat hónappal ezelőtt is – tettem neki szemrehányást, habár jól tudtam, mindent elkövet, hogy megvédjen.

– Az igazságszolgáltatás malmai lassan őrölnek. Hidd el, ha rajtam múlna, már szabad ember lennél! – áltatott.

– Szabad… – ízlelgettem a szót, és a pár méterre álló kétajtós szekrény nagyságú kísérőim felé sandítottam. – Nem tudom, milyen szabadnak lenni. Amióta Olaszországba érkeztem, sosem voltam az.

– Ami azt illeti, azért jöttem, mert jó híreim vannak. Találtam végre-valahára egy kiváló helyet, ahol akár hosszabb időre is elrejthetlek.

Nagy levegőt vettem. Hónapok óta ezt hallom heti rendszerességgel. Aztán persze mindig kiderül, hogy sehol sem vagyok biztonságban.

– Egy újabb aranykalitka? – húztam el a szám.

– Kicsit több annál – bazsalygott. – Egy olyan hely, ahol végre nem kellene bujkálnod. Bátran kimehetnél a szabad levegőre.

– Érdekesen hangzik. Ezek szerint Olaszország kiciánozott részére küldesz, mert kábé csak ott nem talál rám a padrona{4} – jegyeztem meg kissé szarkasztikusan, de nem alaptalanul. Az elmúlt hónapokban annyi ígéretet kaptam a védelmem kapcsán, hogy tele volt már vele a padlás.

– Egy barátom segítségével találtam neked egy tényleg fantasztikus búvóhelyet – húzta féloldalas mosolyra a száját.

– Epekedve várom az újabb remek ötletet – fontam össze magam előtt a karom. Matteo szeme a dekoltázsomra tévedt, ott felejtette a pillantását.

– Tudod, sokat segítene, ha egy leheletnyivel szolidabban öltözködnél. Elvegyülni akarsz, nem kitűnni – dorgált meg.

Felszaladt a szemöldököm a megjegyzésére.

Szolidabban? Teljes megrökönyödéssel próbáltam feldolgozni a hallottakat. A padrona gyerekkorom óta azt sulykolta belém, hogy egy igazi nő tisztában van az adottságaival, és nem szégyelli, ha nagyobb a melle vagy formásabb a feneke az átlagosnál. „A csillogás valami mélyen vonzó, erős dolog, ami a szépséghez kapcsolódik. Ha be akarsz illeszkedni az olasz nők közé, akkor olyanná kell válnod, mint ők. Légy büszke, elegáns és színes!”

Éppen ezért még tíz sem voltam, amikor alaposan górcső alá vettem az olasz nőket. Az első, ami azonnal feltűnt, hogy roppant határozottak. Sokat méláztam rajta, hogy vajon ez a nyelvezetüknek köszönhető, ami gyors, érzelemdús és rendkívül harsány, vagy van bennük valami plusz. Viszonylag hamar rátaláltam a titkukra, ami a stílusban és a szenvedélyességben rejlett, akár egy idősebb hölgyről, akár egy fiatal lányról volt is szó. Magabiztosan és érthetően beszélnek, nem próbálnak meg elbújni egy sarokban. Az utcán sem a földet nézik, hanem állukat magasba emelve, büszkén vonulnak végig. Én is ilyen akartam lenni, ezért szivacs módjára szívtam magamba az olasz kultúrát, amire a padrona szigorúan ösztönzött is.

Vajon ő mit szólna Matteo tanácsához? Felháborító! Elsüllyednék a szégyentől, ha nem viselhetném a színes és divatos göncöket. Már csak ezek maradtak nekem. Nem számított, hogy végre kiszabadultam az aranykalitkából, továbbra is minden egyes nap odafigyeltem a megjelenésemre. Az elegáns, sikkes darabok már-már a védjegyemmé váltak. Erről is mondjak le? Hát nem! Inkább a halál.

– Biztos csak viccelsz velem – nevettem el magam. – Elsőre nem értékeltem a humorod, de valljuk be, nem volt rossz! – kacsintottam fel rá pajkosan.

– Én komolyan beszélek, Amira – nézett rám szigorúan. – Akik keresnek, ismernek téged. Pontosan tudják, mire figyeljenek, ha meg akarnak találni. Hiába rejtünk el, mint tűt a szénakazalban, ha a bőröd színe ordítja, hogy nem vagy közénk való, ráadásul minden férfi megfordul utánad az utcán. Ahová viszlek, ott amúgy sem lesz szükséged a kirívó darabokra.

Elkerekedett szemmel hallgattam. Nem tudom kiűzni a fülemből a „nem vagy közénk való” megjegyzését. Habár tudtam, nem rosszindulatból mondja, mégis szíven talált. Amióta az eszemet tudom, azért küzdöttem, hogy az olaszok befogadjanak, hogy beleolvadhassak a környezetembe, de a barna bőrszínem miatt ez nem volt egyszerű.

– Toszkána egy hatalmas, de eldugott borbirtoka nyújt majd menedéket neked. Él ott egy férfi, a neve Vincenzo Visconti. Nála fogsz dolgozni inkognitóban.

– A borbáró? – csodálkoztam. – Hallottam már róla – méláztam el.

– Te is nagy rajongója vagy? Gondolhattam volna – forgatta a szemét Matteo.

– Neki nem, de a vörös nedűnek, amit a piacra dob, igen – bólogattam elismerően.

Ám ahogy az emlékeim között kutattam, megjelent előttem egy meglehetősen jóképű férfi. Jól öltözött olasz macsó. Sármos arc és igéző szemek… Majd bevillant egy újságcikk.

– Volt valami balesete, ha jól emlékszem. Lebénult? – erőltettem meg az agyam, és megpróbáltam felidézni, mit is tudok róla.

Matteo nagy levegőt vett.

– Igen, jók az értesüléseid. Vincenzo állapota, nos, hogy is fogalmazzak – vakarta meg a tarkóját –, stabil. Az orvosok szerint jó esélye lenne a gyógyulásra, ha maga is törekedne rá.

Szaporán pislogtam párat. Feladta? Hogy a fenébe adhatná fel egy olyan ember, mint ő? Hisz a lába előtt hever az egész világ. Egy jóképű olasz multimilliomos, az isten áldja meg!

Abban a világban, ahonnan én jöttem, a pénz és a hatalom volt a legédesebb afrodiziákum. A pénz bárkit hozzásegített ahhoz, hogy olyan képet mutasson magáról a külvilágnak, amilyet mindig is akart, csak nem volt meg a lehetősége rá, mert egy csóró kis senki volt, akit a legtöbben lenéztek és megvetettek. A modellpályám alatt volt szerencsém megismerni azokat a vérszívó piócákat, akik a Vincenzóhoz hasonló sebezhető milliárdosok társaságát keresték. Úgy tettek, mintha felnéznének a gazdag ficsúrokra, levakarhatatlanul tapadtak rájuk, istenítették őket, hiszen az árnyékukban meghúzódva úgy érezhették: ők is kiváltságosak.

Pfuj! Habár igen dekoratív voltam, és nemegyszer licitáltak rám a férfiak, nem létezett az a pénz, amiért én ágyba bújjak bármelyik lelketlen szörnyeteggel. Az „áldozatul” esett, pénzben dúskáló palikat sem tudtam sajnálni, akik naponta váltogatták a híres és gyönyörű szeretőiket. Megérdemelték a rájuk tapadt dementorokat. A pénz által szinte bármit megszerezhettek, mégsem nyertek soha kielégülést. Szükségük volt az állandó csodálatra és mindenekelőtt a hatalomra.

Egy szó mint száz, a gazdag semmirekellő milliárdosok és a pénzéhes vérszívó lotyók szimbiózisban élnek egymással, állapítottam meg. Ebben viszont nem kívántam részt venni. Sőt. Minél távolabb akartam tartani magam ettől a világtól.

– És mi az én szerepem ebben a történetben? – pislogtam zavartan.

– Vincenzo az utóbbi időben úgy fogyasztja a házvezetőnőket, mint az olaszok a Chiantit.

Egy pillanatra hátrahőköltem. Á! Szóval ez az ára annak, hogy elrejtsen. Már éppen szóra nyitottam a szám, amikor folytatta.

– Na, nem úgy értem, ahogy gondolod – olvasott az arcomról. – Senki nem képes őt tartósan elviselni. Mindegyiket rövid határidőn belül kicsinálja, ami azért sajnálatos, mert Vincenzo a balesete előtt egy nagyon jó kedélyű, humoros, életvidám férfi volt. És habár fizikailag a csodával határos módon túlélte a zuhanást, elszállt belőle az életkedv. Egy mogorva alak vált belőle.

– Mi történt vele pontosan? – kíváncsiskodtam.

– Egy felbőszült pasas megragadta, és a mélybe taszította Verrazzano egyik szakadékába. Egy fa mentette meg az életét, de sajnos drága árat fizetett érte. Megsérült a gerince.

– Ez valóban feldolgozhatatlan – merengtem el rajta. – De továbbra sem értem, hogy jövök én a képbe? Már most mondom, nem fogom őt megvigasztalni, vagy ilyesmi – ráztam elutasítóan a fejem.

– Senki sem vár el tőled ilyet. Te csupán Vincenzo új házvezetőnője lennél – bökte ki végül.

– Elment az eszed, Matteo? Úgy nézek én ki, mint egy bejárónő?

– Tudtam, hogy nem tetszik majd az ötlet – forgatta a szemét.

– Naná, hogy nem – Olasz szitokszavakat mormoltam magam elé, miközben látványosan többször is keresztet vetettem. Matteo közvetlenül mellém lépett, és a fülemhez hajolt.

– Igazából azt kell eldöntened, hogy életben akarsz-e maradni, vagy sem. Ennél a lehetőségnél ugyanis keresve sem találhatsz jobbat, ha el akarsz bújni a világ szeme elől – suttogta.

Dacosan kihúztam magam, és megemeltem az állam.

– Megéri feláldozni magad a divat oltárán? – hátrált tőlem.

– Igen jó barátod lehet ez a Vincenzo, ha ennyire segíteni akarsz rajta – morgolódtam félhangosan.

– Azt éppen nem mondanám. Nem igazán vagyok a szíve csücske, ahogy ő sem az enyém. Elég ehhez annyit tudnod, hogy az egykori menyasszonya jelenleg a feleségem.{5}

– Ó! – szaladt ki a számon. – Te lecsaptad egy borbáró kezéről a nőjét? Kérdés, ezek után hogy lehetsz még életben – bámultam rá megbotránkozva.

– Ez bonyolult. Hagyjuk is! – préselte vékony csíkká a száját. Látszott, hogy a téma meglehetősen kínos volt a számára.

– Felmerült bennem az is, hogy ezzel a fenomenális ötlettel vajon engem akarsz móresre tanítani, vagy Viscontit – szegeztem neki a kérdést.

– Nem erről van szó. Vincenzónak és nekem van egy közös barátunk, tulajdonképpen az ő agyából pattant ki ez a hajmeresztő ötlet. Ez akkora őrültség, hogy akár még működhet is.

– Akkor már csak egy kérdésem maradt – vettem mély lélegzetet, mert tudtam, hogy nincs választásom. Matteónak igaza van. Egy olyan ember számára, akit üldöz a maffia, nem létezett biztosabb rejtekhely a szőlőligetek rengetegénél.

– Ki vele! Mi lenne az? – sürgetett Matteo.

– A borfogyasztás legalább korlátlan lesz, mert van egy olyan érzésem, hogy ezt józanul nem lehet majd elviselni.

VINCENZO

Kopogtat a túlvilág

„Irányítás. Észveszejtő, hogy az emberek miféle praktikákhoz folyamodnak, hogy magukhoz ragadhassák. Egyesek megtévesztésre alapoznak, míg mások furfangos cseleket eszelnek ki, aztán vannak, akik zsarolást alkalmaznak. Miért küzdünk így, körmünk szakadtáig az irányításért? Mert tudjuk, hogy ha elveszítjük, azzal mások kezébe adjuk sorsunkat. És mi lehet ennél veszélyesebb?”

(Született feleségek c. filmsorozat)

Az elkövetkező napok még magányosabban teltek, mint a korábbiak. Egész nap csak ültem a szobámban a falat bámulva, vagy jobb esetben a teraszra kigurultam, hogy szívjak magamba egy kis friss levegőt. Legeltettem a szemem az elém táruló csodás látképen, miközben a szivarom pöfögtettem. A látkép azonban korántsem azzal az euforikus élménnyel töltött el, amivel az emberek nagy többségét, mert akárhányszor jobbra tévedt a tekintetem, felvillant előttem a hely, ahol a balesetem történt. Hosszan fókuszáltam a pontra, és már vissza is tért a múlt.

Zaklatott állapotban autóztam hazafelé. Már csak pár perc választott el a célomtól, amikor Verrazzano legélesebb kanyarját a megengedettnél gyorsabban és leszűkítve vettem be, így sikerült telibe találnom egy szembejövő pick-upot. Gyorsan kiugrottam a kocsiból, és a másik járműhöz szaladtam, hogy megnézzem, megsérült-e valaki.

– Jól van? – hajoltam be az ablakon.

– Te átkozott barom! – ordított rám a sofőr, és csak később ismertem fel, hogy Filippo Scotti az, aki időnként a birtokunkon besegített.

– Ne haragudj! Figyelmetlen voltam – mentegetőztem. Filippo kipattant az autójából, és felbőszült bika módjára közelített felém.

– Mit képzelsz magadról, te beképzelt ficsúr! – esett nekem. Folyamatosan hátráltam előle, egészen a szakadék széléig.

– Ez csak egy kis koccanás. Nem kell úgy felfújni. Kifizetem a javítási költséget – hadartam, de addigra megragadta a mellkasomon a zakóm.

– Azt hiszed, mert neked Porschéd van, már tiéd az egész világ? – üvöltötte az arcomba.

– Teljesen megőrültél, Filippo? – visszhangzott a saját hangom a hegyek felől. Megrémültem, mert vérben forgó szemmel a mélység felé taszított.

– A világnak sokkal jobb lesz nélküled – markolt a ruhámra erősebben, és hiába szálltam vele szembe, a következő pillanatban már zuhantam is a mélybe. Az egész testemet hullámokban öntötte el a pánik. Kézzel-lábbal kapkodtam valami kapaszkodó után, de hiába. Egy hatalmas ütést éreztem, majd minden sötétségbe borult. Amikor újra kinyitottam a szemem, már egy kórházi ágyon feküdtem. Bénán.

– Légy átkozott, Filippo! – szűrtem a fogaim között. Megfordultam a székemmel, és már indultam volna vissza a villába, amikor egy fekete terepjárót pillantottam meg a távolban, ahogy sebességkorlátozást nem ismerő gyorsasággal száguldott a hegyen Verrazzano felé.

– Hívatlan látogató – suttogtam magam elé izgatottan, mert amilyen vészjósló tempóban közeledett, olyan csodálatot is éreztem a vakmerősége láttán.

– Nem semmi ez a sofőr. Jól nyomja – ismertem el. A terepjáró egy villám sebességével cikázott a szűk, szerpentines szakaszon.

Erre csak én voltam képes egykor, még a baleset előtt.

Visszapördültem, mert remek belépőnek bizonyult a mutatvány, kíváncsivá tett. Úgy döntöttem, személyesen fogadom a váratlan vendéget. A sofőr egy mozdulattal a parkolóba irányította az autót, majd kiszállt. A fekete luxusjárgányt megkerülve kinyitotta a hátsó ajtót. Érdeklődve néztem az öltönyös fazont, aki kihajolt a gépjárműből. Méltóságteljesen lépett az aszfaltra, ruházatát igazgatva mérte fel a kilátást. Alaposan körülkémlelt, majd megakadt rajtam a tekintete. Megindult a villa irányába, mialatt sötét, szigorú pillantásokat lövellt felém, amellyel azt sugallta: jobban tettem volna, ha mégis inkább elrejtőzöm előle.

– Buongiorno! – üdvözölt, ahogy hallótávolságba ért.

– Buongiorno! – biccentettem felé.

– Signor Visconti, ha nem tévedek – nyújtotta felém a kezét, hogy bemutatkozzon. – Az én nevem Franco Greco – mutatkozott be. Kezet ráztam vele, és mielőtt megszólalhattam volna, folytatta: – Van egy csendesebb zug, ahol diszkréten tudunk beszélni? – fúrta sötét pillantását fenyegetően az enyémbe.

Hát nem lacafacázik, az már egyszer biztos.

– Az attól függ, miről lenne szó – emeltem meg dacosan a fejem.

– Az édesapjának és a családomnak volt egy közös üzlete, ami az apja halálával kissé problémássá vált. Engem küldtek, hogy frissítsük fel a megállapodást.

Nem tudtam volna megmagyarázni, hogy a nagydarab kísérője, vagy az ürge fénytelen, fekete szeme lehetett az oka, esetleg a gyűlölt apám említése, de a hideg is kirázott tőle.

– Ha a borokról van szó, akkor jelenleg nem én vagyok a kompetens. Az állapotomra tekintettel a cégem egyik meghatalmazottja intézi az ügyeket – hárítottam.

– Én csakis magával vagyok hajlandó tárgyalni – jelentette ki ellentmondást nem tűrve. – Most!

Tágra nyílt szemmel bámultam fel rá. Ki az ördög ez?

– Akkor fáradjon beljebb! – intettem a kezemmel az ajtó irányába. – Ha jól sejtem, tudja, merre találja az irodát – puhatolóztam óvatosan, mégis mennyire állt szoros kapcsolatban az apámmal. Ahogy azt előre sejtettem, a férfi belépett az ajtón, balra fordult, aztán lazán végigsétált a folyosón.

Szóval jó volt a szimatom. Nem először jár itt.

Követtem őt, és a szép nagyra nőtt gorilláját apám régi irodájába. Amint begurultam a székemmel a helyiségbe, becsukták mögöttem az ajtót.

Ez nagy hiba volt. Talán nem kellett volna ilyen lazán kezelnem a helyzetet. Gőzöm sincs róla, ki ez, és hogy az apám kikkel és mit üzletelt.

– Nos, Vincenzo – váltott hangnemet. – Biztos forrásból úgy értesültem, már semmi akadálya nincs, hogy elfoglald apád helyét az üzleti életben.

– Ho-ho-ho! Itt álljunk meg egy pillanatra! – emeltem fel a hangom ingerülten. – Javíts ki, ha tévednék, de véleményem szerint kurvára semmi közöd ahhoz, hogy elfoglalom-e az engem megillető helyet, vagy sem!

– Ebben momentán tévedsz – lépett közelebb. A kerekesszékem karfájába kapaszkodott, és közvetlenül az arcomba hajolt. – Még nem tudod, ki vagyok, és mire vagyok képes, de azért jöttem, hogy felvilágosítsalak, mi történhet veled és a szeretteiddel, ha nem azt teszed, amit korábban az apád – állt elő a farbával.

Egymás tekintetét vizslattuk, majd hátravetett fejjel hangos kacagásban törtem ki.

– Ezek szerint mégsem vagy olyan jól értesült. Kicsit sokat képzelsz magadról, nem gondolod?

– Cseppet sem. Apád súlyos mulasztása, hogy nem tájékoztatott téged a halála előtt az örökségedről, legalábbis erről a részéről.

– Hogy miről? – pislogtam zavaromban. A pasas kiegyenesedett, így kicsit magasabbról nézett le rám.

– Apád a családunk tagja volt. Ám ezzel nemcsak kiváltságai, de kötelességei is lettek, amelyek a halálát követően rád szálltak – világosított fel.

Család? Miféle család az, amely fenyegetéssel fogad a köreibe?

– Ha jól értem, akkor te most a kötelességek miatt vagy itt, akarjon ez bármit is jelenteni – vágtam flegmán pofákat. – Itt szeretném megjegyezni, hogy nagyon nem tetszik ez a hangnem, amit megütsz. Ha akarsz valamit, akkor azt megfelelőképpen közöld velem, akkor talán átgondolom – kaptam fel a vizet, habár volt egy olyan érzésem, nem kellene feszegetnem a pofonos láda zárját.

Az elegáns, élére vasalt gúnyájában hátrált egy lépést, majd intett a kísérőjének, aki elém állt, és még mielőtt átfuthatott volna az agyamon, mire készül, már a gyomromban volt az ökle. Levegőért kapkodtam, ahogy előregörnyedtem a székemben.

– Elég lesz, Rocco! – szólt oda az óriásnak, és újra elém lépett. Habár őrült fájdalom járt át, hangos kacagásban törtem ki.

– Ha tudnád, mekkora bakot lőttél – emeltem rá a tekintetem. – Azt hiszed, ha a halállal fenyegetsz, összecsinálom magam? – vigyorogtam. – Alig várom, hogy valaki átsegítsen a túloldalra. Megtennéd nekem azt a szívességet, hogy félreállsz, és hagyod, hogy a kis barátod befejezze, amit elkezdett? – legyintettem a kezemmel. Franco szeme elkerekedett. – MOST! – üvöltöttem rá ingerülten. Mindkettőjük lába gyökeret vert, majd egymásra pillantottak. – Ha meg csak blöfföltök, akkor húzzatok a picsába! – fújtattam feléjük ingerülten.

A pasas a fejét ingatta.

– Mindenkinek van gyenge pontja, Vincenzo – közölte higgadtan. Lekezelően ingattam a fejem, mert meggyőződésem volt, hogy nekem már nincs olyanom.

– Valóban? – kérdeztem cinikusan.

– Nekem elhiheted – bólogatott jelentőségteljesen. – Neked sincs választásod. Sosem volt, mert mindenkinek van sebezhető pontja. És én bizony ismerem a tiédet.

– Kíváncsian várom, hogy kifejtsd – fúrtam szúrós tekintetem az övébe.

– Az Allegrini család – szegte fel az állát büszkén.

– Baszd meg! – szűrtem a fogam között, mert elbizakodva azt gondoltam, nem talál rajtam fogást.

– Feltételezem, nem szeretnéd, ha a barátodnak, vagy a kis családjának baja esne. Hogy is hívják… – sandított a kigyúrt csávó irányába.

– Daniele – szólalt meg az izomagy. Minden kétséget kizárva magukra vonták a figyelmem.

– Hogy merészeled? Őket hagyd ki a dologból! Neki és a családjának ehhez semmi köze – markoltam meg a székem.

– Mint már mondtam, Vincenzo, mindenkinek, aki engedetlen, ráharapunk az Achilles-inára – vicsorgott elégedetten Franco.

– Azt sem tudom, mit akarsz tőlem – emeltem fel a hangom.

– Mégis nagy arccal indítottál, ahelyett, hogy végighallgattál volna. Ha jól veszem ki a szavaidból, akkor most már hajlandó vagy figyelni – jelentette ki lazán, zsebre dugott kézzel.

– Mit akarsz tőlem? – ismételtem el, miközben az adrenalin dolgozott bennem. Éreztem, ahogy egész lényem elönti a vér. Felforrósodtam, majd felrobbantam.

– Ne aggódj! Valójában nem kell tenned semmit – jegyezte meg Rocco, a hústorony.

– Szó szerint semmit – helyeselt Franco.

Habár mindig igyekeztem a legalitás mezsgyéjén taposni, apám mellett rafkós gyereknek kellett lennem. Hamar átláttam a mocskos bizniszein. Akkor, ahogy most is, bekapcsolt a vörösen izzó, belső vészjelző – engem éppen csőbe húznak.

– Mibe akartok belerángatni? Mire használjátok a cégemet? Mi felett kell szemet hunynom? – záporoztak a kérdések.

– Látod, Vincenzo, ezt már szeretem – dőlt Franco elégedetten az íróasztalomnak. – Nem vagy te hülye gyerek, csak kicsit lassú a felfogásod, de nem aggódom, szépen lassan belejössz. Egyelőre nem kérünk tőled mást, csak azt, hogy térjetek vissza az amerikai piacra.

– Az amerikai piacra? – forgattam az agytekervényeimet.

– Az önjelölt fajankó, aki jelenleg az apád székében terpeszkedik, elhatározta, hogy nem éri meg Amerikába exportálni. Győzd meg mielőbb ennek az ellenkezőjéről! – adta parancsba.

– Feltételezem, nem azért kell Chiantit szállítani a tengerentúlra, mert él ott egy rokonod, aki él-hal azért, hogy esténként a Viscontik vöröslő nedűjét kortyolja – élcelődtem.

– Az nem tartozik rád. A te dolgod csupán annyi, hogy a bornak továbbra is szabad folyása legyen – felelte keményen.

Lázasan járt az agyam, és nem is kellett sokat törnöm a fejem, hogy rájöjjek, miről is van szó.

– Mit csempésztek? Drogot? Fegyvert?

Majd hirtelen bevillant, amit nemrég az újságban olvastam. Arról cikkeztek, hogy a délolasz maffia pár hónapja kivégzett egy oknyomozó riportert, aki beépült közéjük, hogy leleplezzen egy embercsempész-hálózatot.

– Embereket – nyögtem magam elé, majd haragos pillantást vetettem Francóra.

– Gyorsabban vág a fiú esze, mint az apjáé – nevette el magát.

– Én ebben nem veszek részt – jelentettem ki.

– Ne álmodozz, barátom! Már nyakig benne vagy – paskolta meg a vállam.

– Szólok a rendőrségnek – szaladt ki a számon.

– Nem szoktam magam ismételni. Most sem fogom. Ha megteszed, szerintem kitalálhatod a következményeket – húzta ki magát fenyegetően. – Úgy tűnik, itt mára végeztünk, Rocco – pillantott a vérebére, majd elindultak az ajtó felé, de ahogy lépésről lépésre haladtak, bennem úgy hágott tetőfokára a tehetetlen indulat.

– Lehet, a kerekesszékem megtéveszt, és azt hiszed, hogy könnyű préda vagyok, de belém fog törni a méregfogad, ha addig élek is! – ziháltam fenyegetően. Franco vetett felém egy megvető pillantást, majd kilépett ajtón.

{1} Daniele és Katie történetéről a szerző Hatalom, mámor, Toszkána sorozatában olvashatsz.

{2} Szép délutánt!

{3} Szép napot!

{4} úrnő

{5} Vincenzo és Matteo konfliktusáról részletesebben a szerző Toszkán lázadó-sorozatában olvashatsz.