Tóth Gábor Ákos

Balatoni Menedék

Aranyidőktől a vaskorig

részlet

Budapest, 2022

Copyright © Tóth Gábor Ákos, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

Borítófotó © Getty Images

ISBN 978 963 568 229 4

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Szekeres Dóra
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes
Borítóterv Hegyi Péter
Elektronikus változat Ambrose Montanus

„Történjen bármi a világban, itt a tó partján vidáman folyik tovább az élet, s ez így lesz az idők végezetéig… Kit érdekel Hitler, Sztálin vagy Mussolini, amikor itt patakzik a jó bor, szól a zenekar, és a lányok szoknyája úgy fodrozódik, mint a vitorlások oldalánál megiramló hullámok.”

A regény szereplői legalább annyira valóságos, mint kitalált személyek, ennélfogva a történelmi hűség nem igazán kérhető számon rajtuk. De a sorsuk alakulhatott volna akár így is…

Első fejezet Balatonszépe, 1942

De most komolyan – huppant le a lány a velem szemben lévő székre –, muszáj volt ilyen baljóslatú nevet adni ennek a varázslatos háznak?

Csak most tűnt fel, hogy a napok, hetek múlásával egyre vékonyabb és áttetszőbb lett, mint aki el is hiszi, hogy cselédnek kell látszania.

– A menedék egyáltalán nem illik rá – folytatta morcos képpel. – Az jó valami alpesi kunyhóra, ahová a jeges szelek elől húzódik be az ember. De nem egy balatoni kúriára.

– Mit mondhatnék erre, kedvesem? – jegyeztem meg alig titkolt szarkasztikus éllel a hangomban. – Higgye el, sokat vacilláltunk az elnevezésen. Mondjuk, a Boncza-lak elég sokáig nyerésre állt, aztán mégis elvetettük. Kis félrehallás, és máris „boncollak” jön ki belőle.

– Nem mintha más villatulajdonosok ebből ügyet csinálnának: ott van például Szántódon a Kacag-Lak, Világoson a Mókus-Fészek, Máriafürdőn a Katicabogár, Szabadiban az Én és a kisöcsém…

Csak legyintettem. Sokkal inkább lefoglalt az asztal közepén álló gyümölcstál látványa: a sok ráncos bőr, fonnyadt hús – átkozott elmúlás. Ráadásul megengedhetetlen pazarlás. Az ellátás egyre megbízhatatlanabb, mi meg hajigáljuk kifelé a ránk rohadt gyümölcsöt…

– Emma néni nem is engedte volna – fintorgott Artner Rita. Így igaz, értettem szándékosan félre magamban, már napokkal korábban kompótot főzött volna belőle.

– Talán mert… rengeteg giccset kellett fotóznia szegénykémnek mellettem – sóhajtottam. – A Balatoni Futár hirdetőinek olykor elég furcsa ízlésük volt.

De miért kell erről egy ilyen békés reggelen beszélgetnünk? Emmácska már vagy tizenkét éve nincs velünk, és éppen eléggé fáj, hogy én még nem mehettem utána. Ez az élet nagy igazságtalansága, nem a halálé. Minek is magyarázzam én ezt ennek a kis borjúnak? Amikor fülig szerelmes Kálmán unokámba egy olyan korban, ahol két fillért nem adnék azért, hogy valaha is látják még egymást…

Na persze, merenghetünk az aranyidőkön, mint ahogy a mostani politikusaink teszik, megpróbálván revansot venni a rajtunk átgördülő történelmen, de ennek is csak kesergés lesz a vége. Ez a mélabú átjárja az emberek lelkét, s hiába a lelkesítő tirádák, egyre közönyösebbek lesznek egymással. Még itt is, ahol az Öreghegy szelíd lankái nemcsak a Bakonyból legördülő szelektől védenek meg minket, hanem attól a sivárságtól is, amivel ez a „minden mindegy” életérzés teríti be a mindennapokat.

Még élt Emma, még kitartott a jólétünk (amiért naponta hálát is adtunk a sorsnak), de már akkor azzal szórakoztattuk magunkat a hosszú téli estéken, miközben jeges hózivatarok kocogtatták a tetőnket, hogy csokorba gyűjtöttük mindazon dolgokat, amiknek semmilyen észszerű magyarázatát nem találtuk. Nem, messze nem a politikával kezdtük, mert 1922 nyara után már csak befelé, egymásra figyeltünk. Lestük a másik rebbenéseit, készen arra, hogy bármikor egy öleléssel védelmezzük meg az összeomlástól.

Kálmánka szüleit semmi és senki nem hozhatja vissza… hagyjuk is, nem érdemes bolygatni.

Helyette inkább akkori „gyűjtésünkből” csemegéztem a kis Artner lánynak. Igyekeznem kellett jó hangulatot árasztani magamból, mert még valamely tábori levelezőlapra küldött válaszában befúj az unokámnál. Aztán csak néznének a Kárpát-csoport hadurai, amikor Csengődi Kálmán honvéd bejelenti, hogy kész, részéről ennyi volt a keleti front, agyő, 2. magyar hadsereg, neki indulnia kell nagyapó lelkét istápolni.

– Gondolt már arra, kedves, hogy számos ételnek semmi köze a nevéhez? – irányítottam másfelé a falsot kapott reggeli csevejt. – Vajon miért nevezik a talkedlit csehpimasznak (cseh farsangi sütemény, igaz, de miért pimasz?), titok a nőiszeszély, a képviselőfánk, a szabógallérleves etimológiája, nem is szólva a portugál Alcobaça-kolostor édességeiről: szerzetescsók, angyalbendő, apácapocak. A papsipka vagy az apácakeblecske nyilván a formájáról kapta a nevét, de zavaros a püspökfalat eredete is. A középkorban szokás volt kóstolót küldeni a levágott szárnyasból a püspöknek, de miért a háta részét? Vagy a klérus már akkor felfedezte a csirkeosztrigát?

A lány homlokráncolással válaszolt csupán. Meglehet, arra gondolt, meghibbantam. Aznap már reggel kilenckor forrón remegett a levegő a tó felett, a hajnalban elviselhetetlenül bőbeszédű madarak pedig immár némán kushadtak valahol az erdő mélyén. Bármikor összejöhetett volna egy tisztességes szélütés. (Nem nekik, nekem.)

– Amit franciának hívunk – folytattam professzorosan –, többnyire nem francia. Párizsban a párizsi „német kolbász”, a franciasaláta „salade russe” (azaz orosz), a franciadrazsé antik jövevény, egy római patrícius fiának keresztelőjére készítették először. A franciakrémes eredetileg olasz találmány, ám azt a változatot, amelyben a cukrászkrémet tejszínhab választja el a karamellmáztól, feltehetően Szegeden találták ki a múlt század elején. Sokáig így is nevezték: szegedinertorte. Aztán franciakrémes lett. Nyilván az akkor már Európa-szerte ismert szegediner gulasch (székelygulyás) miatt. Aminek semmi köze a Tisza-parti városhoz. Sem a székelyekhez. Nevét Székely József levéltárosról, Petőfi barátjáról kapta. A barátfülének sincs köze a szerzetesekhez, a lekváros derelye Freund budai sváb vendéglős találmánya, és akkor lett belőle „barátfüle”, amikor Freund magyarosította a nevét, és félrefordították a német étlapot. A jámbor pincér a „Freunds gefüllte Tasche” mellé azt írta: „Barát úr füle”.

Legnagyobb megelégedésemre végül sikerült megnevettetnem. Ami azért volt nagy szó, mert az utóbbi időben hajlamosak voltunk úgy viselkedni egymás előtt, mintha a jókedv valamiféle szégyellni való dolog lenne.

– Még emlékszem Emma néni rézből készült cakkozójára, amivel a barátfülét vágta, szerettem volna én is csinálni, de csak ritkán engedte.

– Mentségére szólva neki is szigorú tanítómestere volt. Füred leghíresebb főzőasszonya, a Sturm építőmester felesége…

– Akinek Pista bácsi segített megírni a híres szakácskönyvét – bólogatott a lelkes kis „cseléd”.

Na, már megint a múlt emlékei közt kotorászunk!, dühöngtem magamban. Másoknak menedék, nekem pokoljárás. Mondják, magasról nagyobbat lehet zuhanni.

Akkoriban – 1896-ot írtunk – azt gondoltuk, kiérdemeltük, hogy pesti kollégáim az Esti Hírnök társasági rovatában ezt írják rólunk: „A magyar metropoliszból száműzött újságíró, Csengődi István egy másik »fővárosban«, a Balaton legelegánsabb településén, Füreden próbált szerencsét. A Michelini-villa vendégeként és a Sturm családnak köszönhetően számtalan izgalmas történetet gyűjtött a környékről, melyeket aztán megosztott olvasóinkkal is. Többek között elénk tárta Jókai Mór szerelmi életét, házasságának eseményeit és egyéb szívbéli kalandjait. A fiatal újságírót ugyanis nem kisebb feladattal bízták meg, mint hogy rendszerezze az író hagyatékát, aki ugyan nagyon is életben van, és tudtunkkal jó egészségnek örvend, ám füredi villájától imádott felesége halála után megvált. De Eötvös Károlyról is rengeteg érdekesség derült ki, aki nagy rajongója, kutatója a Balatonnak. Az élmények hatására kollégánkat nemsokára annyira elvarázsolta a tóparti település, hogy az ifjú veszprémi fényképészlány, Boncza Emma segítségével, a hölgy fotográfiáit használva, útjára indította a Balatoni Futárra keresztelt színes magazinújságot…”

– Sejtheti, hogy akkor még azt sem tudtam, hol található ez a ház, hiszen épp csak értesültem a létéről, az úgynevezett örökségemről, semmint az elnevezésén gondolkodtam volna – zártam le a beszélgetést meglehetős ridegséggel. – Egyébként meg jobban tenné, ha kiélvezné a jó dolgát és strandolna egyet, vagy napoztatná magát a kertben. Ki tudja, meddig lesz alkalma rá…

De ahogy kiejtettem, már meg is bántam a szavaimat.

Tartalom

Első fejezet – Balatonszépe, 1942

Második fejezet – Balatonszépe, 1942

Harmadik fejezet – Balatonszépe, 1942

Negyedik fejezet – Balatonfüred, 1896

Ötödik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hatodik fejezet – Balatonfüred, 1897

Hetedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Nyolcadik fejezet – Balatonfüred, 1897

Kilencedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Tizedik fejezet – Balatonfüred, 1897

Tizenegyedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Tizenkettedik fejezet – Balatonfüred, 1897

Tizenharmadik fejezet – Balatonszépe, 1942

Tizennegyedik fejezet – Balatonfüred, 1897

Tizenötödik fejezet – Balatonszépe, 1942

Tizenhatodik fejezet – Balatonfüred, 1905

Tizenhetedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Tizennyolcadik fejezet – Balatonfüred, 1905

Tizenkilencedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Huszadik fejezet – Balatonfüred, 1905

Huszonegyedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Huszonkettedik fejezet – Balatonfüred, 1905

Huszonharmadik fejezet – Balatonszépe, 1942

Huszonnegyedik fejezet – Balatonfüred, 1907

Huszonötödik fejezet – Balatonszépe, 1942

Huszonhatodik fejezet – Balatonfüred, 1908

Huszonhetedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Huszonnyolcadik fejezet – Balatonfüred, 1908

Huszonkilencedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Harmincadik fejezet – Balatonfüred, 1909

Harmincegyedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Harminckettedik fejezet – Balatonfüred, 1910

Harmincharmadik fejezet – Balatonszépe, 1942

Harmincnegyedik fejezet – Balatonfüred, 1910

Harmincötödik fejezet – Balatonszépe, 1942

Harminchatodik fejezet – Balatonfüred, 1911

Harminchetedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Harmincnyolcadik fejezet – Balatonfüred, 1911

Harminckilencedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Negyvenedik fejezet – Balatonfüred–Balatonszépe, 1912–1914

Negyvenegyedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Negyvenkettedik fejezet – Balatonszépe, 1914

Negyvenharmadik fejezet – Balatonszépe, 1942

Negyvennegyedik fejezet – Balatonszépe, 1914

Negyvenötödik fejezet – Balatonszépe, 1942

Negyvenhatodik fejezet – Balatonszépe, 1914

Negyvenhetedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Negyvennyolcadik fejezet – Balatonszépe, 1917–1918

Negyvenkilencedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Ötvenedik fejezet – Balatonszépe, 1918

Ötvenegyedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Ötvenkettedik fejezet – Balatonszépe, 1919

Ötvenharmadik fejezet – Balatonszépe, 1942

Ötvennegyedik fejezet – Balatonszépe, 1919

Ötvenötödik fejezet – Balatonszépe, 1942

Ötvenhatodik fejezet – Balatonszépe, 1920

Ötvenhetedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Ötvennyolcadik fejezet – Balatonszépe, 1920

Ötvenkilencedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hatvanadik fejezet – Balatonszépe, 1921

Hatvanegyedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hatvankettedik fejezet – Balatonszépe, 1921

Hatvanharmadik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hatvannegyedik fejezet – Balatonszépe, 1922

Hatvanötödik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hatvanhatodik fejezet – Balatonszépe, 1922

Hatvanhetedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hatvannyolcadik fejezet – Balatonszépe, 1924

Hatvankilencedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hetvenedik fejezet – Balatonszépe, 1926

Hetvenegyedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hetvenkettedik fejezet – Balatonszépe, 1928

Hetvenharmadik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hetvennegyedik fejezet – Balatonszépe, 1930

Hetvenötödik fejezet – Balatonszépe, 1942

Hetvenhatodik fejezet – Balatonszépe, 1930

Hetvenhetedik fejezet – Balatonszépe, 1942

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0