Krasznahorkai László Északról
hegy,
Délről
tó,
Nyugatról
utak,
Keletről
folyó

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Krasznahorkai László, 2003, 2015, 2025

ISBN 978 963 14 3306 7

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft., 2015, 2025
www.ekonyv.hu

Senki nem látta kétszer.

II.

A vonat nem síneken, hanem egyetlen iszonyú pengeélen futott, így hát a városi közlekedés rendjének kiegyensúlyozott, baljós őrülete és egy reszkető belső pánik, mely a megérkezést jelentette a Keihan vasúttal: ez volt a kezdet – kiszállni a Shichijo után a hajdani nyomtalan Rasho-mon oldalán a Fukuine negyedben, hirtelen másféle épületek, másféle utcák, mintha egyszeriben színek és formák vesztek volna el, érezte, hogy kint van a városból, mindössze egyetlen megállóval, de kívül került Kyotón, noha az legmélyebb titkait, s főleg ilyen hirtelen, természetesen itt sem vesztette el, délre tehát, délkeletre Kyotótól, ott volt, és onnan indult, szűk és labirintusszerű utcákon, hol balra fordult, hol visszatért az egyeneshez, aztán megint balra, végül is a legteljesebb bizonytalanságban kellett volna legyen, és tulajdonképpen abban is volt, mégsem állt meg, nem érdeklődött, nem kért útbaigazítást, hanem épp ellenkezőleg, ment tovább kérdezősködés nélkül, nem tűnődött, nem tétovázott egy-egy sarkon, hogy akkor most merre is, mert valami azt súgta neki, hogy amit keres, azt úgyis megtalálja, néptelen utcák, az üzletek zárva, most tűnt ki, hogy nem is tudott volna kitől útbaigazítást kérni, mert kihalt volt valahogy minden, mintha valahol ünnep lett volna, vagy baj – de másutt, messze innen, ahonnan nézve ez a kis kerület most senkit nem érdekel, elmentek, akik voltak itt, mind elment, mind egy szálig, még egy szökött gyerek vagy egy tésztaárus, vagy valamelyik ablakrács mögött egy mozdulatlan, figyelő, majd hirtelen hátrahúzódó fej se látszott, ahogy arra egy efféle napsütötte, csendes késő délelőttön azért számítani lehetett, egymaga van, állapította meg, és elkanyarodott balra, aztán újra egyenesen, s akkor egyszer csak ráeszmélt, hogy egy ideje emelkedik felfelé, hogy az utcácskák, amelyeken ő maga hol balra, hol egyenesen, azok egy ideje egyértelműen felfelé vezetnek, ám ennél bizonyosabbat nem állíthatott, mivel nem mondhatta, hogy innen vagy onnan kezdődik egy meredek, inkább valami ráeszmélés volt valóban, egy határozott érzés, hogy az egész, vele együtt, egy ideje emelkedik – így jutott el egy hosszú kerítésfalhoz, tőle balra, minden dísz nélkül, bambuszvázra vályogból rakva, fehérre festve, s a tetején, a magasban, keresztirányba fektetett, kissé megkopott, türkizkék cseréptető, hosszan ment mellette a gyalogút, és nem történt semmi, átlátni nem lehetett fölötte, ahhoz túl magasra építették, megpillantani innen, hogy bent mi van, nem volt lehetséges, de még egy ablak, egy ajtócska vagy egy résnyi nyílás se útközben, amikor aztán egy sarokhoz ért, ott balra fordult, s onnan egy darabig megint szorosan a fal mellett haladt az út, végül egyszer csak vége lett, a vezető irány egyenesen beletorkollott egy finom, könnyű, és éppen finom és könnyű volta miatt szinte lebegni tetsző fahídba, cipruskéregtetővel fedett és ciprusból is ácsolt, a tökéletességig csiszolt oszlopokon a lépésekre lágyan meg-megringó, már esővert, puha padozat, s kétoldalt lent: mélység, és minden csupa zöld. Odalent a kis völgyet sűrűn benőtte a növényzet, és felfutó meredekjein is mindenütt dús lombú fák, friss juhar és tölgy és vad, sűrű cserjék, még elöl is, ott, ahová a híd kijárata mutatott: tomboló zöld és zöld mindenütt.

Átívelvén a völgyet, a híd véget ért, viszont nem kezdődött el ezzel semmi más, csak folytatódott a fal, dísztelen, fehérre festett, vastag és tömör vályog, s fent, a tetején, kereszt irányba rakva egy-egy szembefordított sor türkizkék kúpcserép; ment kitartón, keresvén a bejáratot, miközben az volt az érzése, hogy ez a különös hossz, a falnak ez a rendíthetetlen zártsága és változatlansága itt a balja mentén nem pusztán egy hatalmas terület egyszerű jelzésére szolgál, hanem arra is, hogy tudassa: nem kerítés ez, hanem a belső mérete valaminek, melynek megjelenítése e falban csak figyelmeztetni akarja az érkezőt: hamarosan másféle mértékegységekre lesz szükség, mint amiket eddig megszokott, hamarosan másféle léptékek lesznek az irányadók, mint amik közé eddig az életét zárta.

III.

A kaput nem ott találta, ahol feltételezte, mire észrevette, hogy belülre jutott, már bent is volt, nem lehetett észlelni, hogy került az ember – át, egyszeriben csak ott volt, és előtte, szemben, a Nan-Daimonnak nevezett hatalmas kapuépítmény már a falon belül, az udvar közepén magasodott föl hirtelen, négy pár vastag, hatalmas, simára csiszolt hinokioszlop egy emelt kőlábazaton, s rajtuk egy csúcséleinél enyhén ívelt kettős tetőszerkezet, két tetőzet egymás fölött, valahogy oly módon, mintha lett volna egy pillanat, amelynek az elején és a végén egymás után lefelé ereszkedőben két hatalmas, szélein már kissé megperzselődött, őszi falevél közül csak az egyik érkezett volna meg, de az az egyik már tényleg meg is érkezett, és meg is nyugodott az oszlopok gerendázatán, míg a másik meg mintha még úton lett volna lefelé a levegő tökéletes szimmetriájában, mely mintha egy leheletnyi vonzás kifejezhetetlenül nagy erejével, nem engedte volna, hogy mozgása befejeződjék, és ráereszkedhessék a társára, ott tartották tehát a magasban, az alsó már az oszlopfőkön, ő meg fönt, két tető hajszálpontosan egymás fölött bonyolult konzolok hibátlan összhangjában, s alul az a négy pár hatalmas, a tökéletességig finomra csiszolt oszlop, és állt az egész magyarázat nélkül, mert hisz elsőre: miféle kapu az, amit egy minden irányban tágas és szabad udvar vesz körül, hogy tehát körüljárható, mint egy épület, melyet éppen hogy ennek a tágas és szabad udvarnak a közepére akartak odaépíteni, és oda is építették – miféle kapu, mely a lehető legmagányosabban így áll egy tiszta, szögletes, csendes térben, s bár formájára nézve a legteljesebb mértékben kapu, elhelyezésére nézve azonban rejtély inkább, hogy minek a kapuja, ezt nem árulja el, mintha el volna tévesztve valami, vagy a kapuban, vagy a szemben, amely nézi, viszont annyira nyilvánvalóan fegyelmezettnek tűnt föl a gondolat, mely hajdan dolgozott e tervezésben, hogy most elég volt néhány pillanat, és világossá vált: ez a monumentális szerkezet kapu ugyan, csak másféle kapu, egy kapu, mely az érkezőt más irányból várja, és más irányba vezeti, máshonnan máshová – ahogy teljesen egyedül állt egy puszta udvarban, négy pár óriási oszlop, közöttük, eredetileg arra ítélve, hogy majdnem örökké zárva legyenek, három pár kapuszárny, s az oszlopokra egy gigantikus, sarkéleinél enyhén felfelé ívelő kettős tetőrendszer ereszkedett le tehát, egy kapu, melynek oszlopai közt a három nyílás, a három lehetséges útvonal elrekesztésére az odarendelt, az odaakasztott három pár súlyos kapuszárny közül most a jobb szélső be volt törve: az egyik szárny félig leszakadva lógott a bronzpántról, csüngött, bedőlt, megroggyant, halott.

IV.

Genji herceg unokája rosszul lett az úton, és hánynia kellett. Egyedül érkezett, kíséret nélkül, nem lehetett a segítségére senki. Szeretett volna elkerülni a főútról, ahová az állomásról kilépett, de a Keihan-vonaltól még mennie kellett egy kicsit a Honmachi-dorin, hogy be tudjon fordulni az első utcába. Ott pár lépés után nem bírta tovább, bal kezével megtámaszkodott a falban, előredőlt, s egész testében meg-megrándulva öklendezni kezdett.

Tartalom

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

XLVIII.

XLIX.

L.

A kötet megírását és megjelenését támogatta
Heinz A. Hertach,
A Japan Foundation Kyoto Office,
Nemzeti Kulturális Örökség Minisztériuma,
Nemzeti Kulturális Alapprogram

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto-facebook
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna
Felelôs szerkesztô Schmal Alexandra
A címlap Szilágyi Lenke fotójának
felhasználásával készült
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978-963-14-3306-7

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0