– Anya, ez egy börtön?

– Igen, mielőtt megszülettél, ez egy börtön volt.

– Olyan nagy! Ennyi rosszfiú volt, mielőtt megszülettem?

– Ez a börtön fordítva működött, bent voltak a jófiúk, kint pedig
a rosszfiúk, szabadon.

– De ha a rosszfiúk szabadon voltak, miért nem kapta el őket senki?

Eleonora, négyéves

Birkenau, 2015 őszén

Előszó

2014. január 27-én este, miután befejeztem egy cikk megírását a La Stampa számára Auschwitz-Birkenau felszabadításának hetvenedik évfordulójáról, az ünnepségen részt vevő túlélőkre, tanúkra gondoltam, akik ugyanolyan ragyogóak és hatásosak voltak, mint általában, de kevesebben voltak. Magammal vittem apámat, aki még soha nem járt a táborban, és miközben Krakkóba menet egy étteremben pierogit ettünk, kedves barátommal, Michele Curtóval beszélgettünk erről, aki torinói városi tanácsos és mindenekelőtt az Emlékvonat fáradhatatlan lelke, amellyel több mint tizenöt év alatt olasz diákok ezrei mentek el a megsemmisítés helyszíneire, és tértek haza megváltozva.

Ezután azt javasoltam az újságnak, hogy készítsünk interjút öt túlélővel, akiknek kevésbé ismert története van, és tegyünk közzé egy, a hangjuk megőrzéséhez hozzájáruló írást. Az eredmény egy digitális könyv lett, a Se chiudo gli occhi muoio [Ha becsukom a szemem, meghalok], néhány előadás, és mindenekelőtt a szándék, hogy többet írjak Auschwitzról. Igen ám, de hogyan? Nem vagyok történész, és a témát finoman szólva is óvatossággal kell kezelni. Jadwiga segítségét kértem.

Jadwiga Pinderska-Lech kulcsszereplője ennek a kalandnak, akárcsak Michele Curto, aki ismeri az országot és a nyelvet, mivel az Erasmus program egyik úttörője volt Lengyelországban a Szovjetunió összeomlását követően. Michele szó szerint elkísért a könyvhöz vezető úton.

Jadwiga az Auschwitz-Birkenau Állami Múzeum kiadójának igazgatója, és habár ő egy kis termetű, szőke nő, látszólag félénk, mégis a vállán hordozza mindazok emlékét, akik haláluk előtt úgy döntenek, hogy elmondják, mit éltek át a táborban. Meghallgatja és regisztrálja, majd kedvesen tanúságtételre hívja őket, meggyőződve arról, hogy jól érzik magukat, és addig látogatja őket, amíg, mint legutóbb novemberben, amikor utoljára láttam őt Lengyelországban, meg nem kapja a szomorú telefonhívást egy rokontól, aki tájékoztatja a temetés időpontjáról. Jadwiga mesélt nekem Mala Zimetbaumról és Edek Galińskiről, a két deportáltról, akiket „Júliának és Rómeónak” neveztek a múzeumi kollégái, de akik történetét furcsamód kevesen ismerik a szakmán kívül.

Őszintén szólva, korábban soha nem hallottam róluk. Nem mintha szakértő lennék, épp ellenkezőleg. De furcsának tűnt semmit sem tudni egy zsidó nőről, aki legendásan sok fogvatartott életét mentette meg, és aki beleszeretett egy lengyel politikai fogolyba, és megszökött vele. Hozzám hasonlóan mindenki hitetlenkedve reagált, akiket megkérdeztem, hogy találkoztak-e valaha Mala és Edek történetével. Kíváncsivá tett, így hát úgy döntöttem, munkához látok.

Bár Lengyelországban született, Malát Antwerpenből deportálták, egy olyan városból, amelyet jól ismertem, mert néhány hónappal korábban bejártam, amikor követtem Európa első foreign fighters [külföldi harcosok] elleni perét, azokét a fiatal önkéntesekét, akiket az akkoriban alakuló Iszlám Állam Szíriában toborzott. 2013 ősze volt, Belgiumnak már akkor is meglepően sok dzsihadistával kellett számolnia, akiket a kalifátus mítoszának jegyében toboroztak és küldtek a török határhoz. Borgerhoutot, Mala negyedét is ismertem, mert ahol az 1930-as években a diszkrimináció és a növekvő antiszemitizmus elől Belgiumba menekülő zsidók koncentrálódtak, ott ma magrebi bevándorlók élnek, második és harmadik generációsok, egy városon belüli városban, ahol a gyűlölet hirdetőinek könnyű dolguk van.

Fokozatosan beleéltem magam a karakterekbe, még fellelhető adatokat kerestem róluk. Igazság szerint nem sok minden maradt fenn. Az Auschwitz előtti életükről, bebörtönzésükről, rövid szökésükről és példát statuáló kivégzésükről szóló hivatalos dokumentumok mellett ott vannak a deportáltak vallomásai, akik személyesen ismerték őket. Ezek többnyire írott visszaemlékezések, mert szinte mindegyikük meghalt. Ezért gondosan összegyűjtöttem azoknak az értékes hangját, akik elmondhatják, hogy „ott voltam”, és leírhatják, mi zajlott le a szemük előtt: Léon Schummer, Dolf Galant, és a túlélők: Eva Fastag, Halina Birenbaum, Marceline Loridan-Ivens.

Nagyon keveset tudunk e két nagyszerű emberről, Maláról és Edekről. Mindössze tizenhárom, szabad emberként eltöltött napjuk tünékeny képe marad meg az erdőn és dombokon át vezető úton, néhány tucat kilométeren át az azóta alig változott lengyel vidéken. Az évek során e fiatal szerelmesek emlékének intenzitása azonban megváltozott, kezdetben nagyon is élénken élt a szemtanúknak köszönhetően, majd egyre inkább a szakértői tanulmányok terepévé vált. Különböző okokból a szakértők részéről nem mutatkozott hajlandóság arra, hogy emlékezzenek akár Malára, akár Edekre, és továbbadják az örökségüket. Mindketten túlságosan rendhagyó személyiségek voltak, és a kapcsolatuk túlságosan szokatlan volt Auschwitz megsemmisítő mélységéhez képest.

A kör bezárul: ha lehunyom a szemem, meghalok, de ahhoz, hogy nyitva maradjon a szemem, tovább kell mesélnem, mint Seherezádénak. Büszke vagyok rá, hogy elmondhatom Mala és Edek történetét. Nem azért, mert fontosabb vagy meghatóbb, mint a nácik által kiirtott milliónyi más történet, hanem azért, mert a szerelemről való beszéd olyasmi, amit még azok is megérthetnek, akik nem élték át a lágert, és így továbbörökíthetik, amikor már az utolsó tanúk sem beszélnek. Ez nem történelmi rekonstrukció, amely a források pontos és filológiai ellenőrzését foglalja magában, és nem is az auschwitzi univerzumra vonatkozó szakszerű reflexió: sok emlék, amelyről beszámolok, természeténél fogva szubjektív és téves. Ez egy mese happy end nélkül, mint ahogyan néha az igaz történetek esetében előfordul.

Aztán hirtelen, a hónapokig hiába kutatott világháló végtelenségéből felbukkant egy harmincéves ecuadori nő, aki Malka San Lucas néven mutatkozott be. Ő Mala Zimetbaum nővérének dédunokája, és az ő nevét viseli. Edek nem volt ilyen szerencsés; apja, aki nem tudta feldolgozni, hogy egy tévesnek tartott szerelem miatt vesztette el a fiát, ezzel Edek emlékezetének sorsát is megpecsételte. Malka San Lucas azonban egy kislányról álmodik, akit szintén Malkának vagy Malának hívnak majd. És ha Mala él, Edek is élni fog.

Róma, 2015. december 10.

1.

Mala

1939. szeptember 1-jén hajnalban a Harmadik Birodalom katonái eltávolították a határzárat a német határon, és megszállták Lengyelországot. Malka Zimetbaum ekkor huszonegy éves volt, és Antwerpenben, az Északi-tenger partján fekvő nagy flamand kikötővárosban élt, ahová tízéves korában költözött apjával, anyjával, két nővérével és bátyjával. A belga bevándorlási hivatal 1926 és 1930 között egymás után jegyezte fel Zimetbaumék érkezését, egyként a több ezer zsidó család közül, akik már a Nagy Háború végén elkezdték elhagyni a baljós antiszemita rezdülések által megrázott Lengyelországot. A kivándorlás évről évre nőtt: az 1930-as évek végén tíz belgiumi zsidóból kilenc külföldi volt.

Ahogyan ma, úgy a bevándorlás a múltban is ciklikusan hullámzó jelenség volt. Pinkas Zimetbaum megérezte a közelgő vihar szelét, így elhagyta szülőhelyét, Brzeskót, ezt a Krakkótól mintegy ötven kilométerre fekvő várost, ahol feleségül vette munkatársát, Chaya Schmelzert, és ahol a gyermekeik születtek. Galícia ekkor szegény, ám kulturálisan vibráló vidék volt, ahol a hárommillió lengyel zsidó tíz százaléka élt. De az idők változtak. Az 1919-es lengyel–szovjet háború kedvező terepet teremtett az Endecja nemzeti-demokrata párt megerősödésének, egy olyan konzervatív erőnek, amely többek között a hazafiság hiányával és bolsevik szimpátiával vádolta a zsidókat. Az intolerancia következtében sor került az első pogromokra Pinskben, Lvivben és Vilniusban. 1924-ben, amikor Adolf Hitler megírta a Mein Kampfot [Harcom], Pinkas Zimetbaum kereskedő új vizekre evezett. Két Mainzban töltött év után, ahol feleségével és legidősebb gyermekeivel, Salomonnal és Gitlával élt 1913 és 1917 között, Antwerpenben szállt partra, a világ kozmopolita gyémántfővárosában, amelyet az európai zsidóság nagy tüdejének, az északi Jeruzsálemnek is neveztek. Az első lakcíme: Van der Meydenstraat 18. Itt csatlakozott Pinkashoz a tizenhét éves Salomon, és amint Pinkas a fiú által keresett heti 175 belga frankkal ki tudta egészíteni a fizetését, újraegyesítette a családot.

Malka 1928 végén érkezett Antwerpenbe, gyermekként. Ekkor, egy rövid időre, a Zimetbaumok újra együtt voltak Berchemben, a város déli részén. 1931-ben Gitla, a legidősebb nővér, aki gyémántmunkás volt, feleségül ment Fawel Abramowiczhoz, egy lengyel származású cipészhez, aki az azt megelőző évben emigrált, jogi problémák sorát hagyva hátra. Bár heti 500 frankos állása volt Brüsszelben, Fawelre vadásztak a hatóságok a szülőhelyén, Kamińskban, ahol 1928-ban négy év börtönbüntetésre ítélték hamis pénz csempészéséért és hamis dokumentumok birtoklásáért. Gitla szeretett volna a szülei közelében maradni, különösen, miután 1933-ban megszületett a lányuk, Jeannette, de Fawelnek túl sok nyitott ügye volt mind Lengyelországgal, mind Belgiummal, így 1935 végén, tartózkodási engedélyétől megfosztva, Dél-Amerikába távozott, ahol felesége és lánya néhány hónappal később csatlakozott hozzá.

Gitla összepakolt. Salomon és Jochka még Belgiumban volt, de már nem sokáig: a család egyre fogyatkozott. Néhány költözés után Malka, a legfiatalabb, a szüleivel egy szűk tömbház harmadik emeletén lévő három szoba, konyhás lakásban telepedett le Borgerhoutban, a bevándorlók negyedében, ugyanabban a negyedben, ahol ma fiatal, fátyolozott arcú marokkói nők tolják a babakocsikat és bevásárlókocsikat, gyanútlanul elhaladva a Marinisstraat 7. szám alatt elhelyezett kis emléktábla előtt, amely az egyetlen Mala Zimetbaumnak szentelt emléktábla.

A lány szép volt, okos, jó matematikából és nyelvekből. A malines-i Kazerne Dossin múzeum archívumában található néhány fotón magabiztos, divatos, emancipált fiatal nőnek tűnik, aki a kamerába mosolyog, karonfogva barátnőjét, Mizi Baumot. Unokatestvére, Giza Weisblum a függetlenség mintaképének tekinti Malát, és tréfásan úgy jellemzi, hogy „egy elhibázott fiú”. Malka egy természeti erő volt. Nővére, Jochka szemében azonban megmaradt a gyermeki gyengédsége, ő volt „a család értelmiségije”, aki nem tudott ellenállni a csokoládépudingnak.

A gyémántipar ellenére az antwerpeni zsidók többsége korántsem volt gazdag. Az 1930-as évek végén mintegy 75 000 zsidó élt Belgiumban, kilencven százalékuk hatvan különböző országból érkezett, és a szegénység és a diszkrimináció elől menekült. Zimetbaumék sem kivételek, ők is szegény bevándorlók voltak, akik az olcsó munkaerőre éhes országban találtak maguknak helyet, de akik a magánéletben hajlamosak voltak közösséget alkotni honfitársaikkal. Amikor Pinkas elveszítette a látását, és nem tudott tovább háztartási textíliákat árusítani, a család ellátásának felelőssége teljes egészében a legidősebb fiúra, Salomonra nehezedett. Chaya kötéssel keresett némi pénzt, de ez nem volt elég. A gyerekek nekigyürkőztek a munkának, köztük Malka is.

„Egész Antwerpen csodálta azt az elkötelezettséget, amellyel Mala mindenhová elkísérte az apját, ő volt a csendes erő megtestesítője” – mondja Romek Hutterer, Mala egy barátja azokról az évekről. Mala és Romek a birkenaui barakkok között látta viszont egymást. Az ígéretes diáknak, aki ekkor már flamandul, angolul, franciául, németül, lengyelül és jiddisül is beszélt, el kellett hagynia az iskolát, hogy első munkahelyén, a Maison Liliane-nál varrónő legyen, később a gyémántcsiszolásban talált munkát, mint Salomon és Jochka. De a szenvedélye továbbra is a könyvek olvasása maradt. Jochka emlékszik rá, hogy későn járt haza a Nemzeti Könyvtárból, a sötét utcákra, a kötetek hosszú órákig tartó lapozgatásától gyulladt szemére, fiatal arcán a fáradtságra. De sosem volt annyira fáradt, hogy csalódást okozzon a családjának, és lemondja az esti rituálét a Marinisstraatban a kanapén, ahol mindannyian együtt hallgatták Malka „előadásait”.

Majdnem kilencven évvel később a Nemzeti Könyvtár még mindig ugyanolyan, akárcsak a gyémánt negyed sétálóutcái, csak a zsidókat váltották fel indiaiak. Amikor alkonyatkor kiürülnek az utcák, átengedve a terepet az időtlen épületeknek, könnyű elképzelni, ahogy Malka a válltáskájával átkel a Pelikaanstraaton, maga mögött hagyva Borgerhoutot és a gőzmozdonyok fütyülését, a Hoveniersstraat drágakőboltjait, a kis zsinagógát, a tőzsdét, a pajeszos, biciklijükön közlekedő ultraortodoxokat a Lange Leemstraat, a Belgiëlei és a Plantin en Moretuslei mentén, a parókás, vastag harisnyás nőket, akiket fekete-fehérbe öltözött gyerekcsoportok vesznek körül. Az épületek megmaradtak, de a régi lakók szinte mind eltűntek.

„Mindketten tagjai voltunk a Hanoar Hatzioni cionista ifjúságnak” – meséli Dolf Galant az antwerpeni lakásban, ahonnan csak ritkán mozdul ki. 1933-ban, abban az évben, amikor Hitlert kinevezték birodalmi kancellárnak, Malka, akit mindenki Malának szólított, csatlakozott a Hanoar Hatzioni nevű mozgalomhoz, amely a progresszív Hashomer Hatzairből kiszakadt tizenkilenc cionista csoport egyike volt. Itt, a Theodor Herzl eszméit asszimiláló és egy palesztinai kibucba való kivándorlásról álmodozó fiatalok között Mala megismerkedett Charles Karel Sanddal, akit, mivel hasonlított Charlie Chaplinre, bizalmasan Charlotie-nek hívtak.

A három évvel fiatalabb Charles volt az a különleges barát, akivel Mala hónapokon át járt moziba Charlot-filmeket nézni, vagy politikai színházi előadásokra, például a Wending amatőr társulat spanyol polgárháborúról szóló előadásaira. Hajó- és kerékpártúrákat tettek a közeli Malines csatornáin. A város több mint hatvan zsidó magazinja közül a legfrissebbeket cserélgették. Megtervezték az esküvőjüket. Charles és Mala szerettek volna összeházasodni. Velük ellentétben Dolf Galantnak sikerült megmenekülnie, mert fizetett egy embercsempésznek, hogy a családot Svájcba költöztesse: „Mala mindig mosolygós, bátor volt. Amikor később megtudtam, hogy a végsőkig szembeszállt a kivégzéséért felelős SS-katonákkal, nem lepődtem meg, volt benne temperamentum. Akkor még fiatalok voltunk. A háború messze volt. Szombatonként kirándulni mentünk a hegyekbe, különösen emlékszem egy táborra az Ardennekben, ahol külön sátrak voltak a fiúknak és külön a lányoknak.”

Antwerpen megváltozott, mióta a Zimetbaumok megérkeztek. Az azóta eltelt évtizedben elérte a toleranciaküszöbét a bevándorlókkal, különösen a zsidókkal szemben, akikre a hagyományos katolicizmus és a flamand nacionalizmus előítéletei összpontosultak. Amikor Salomon 1936-ban feleségül vette a magyar zsidó Etel Hersteint, a házasságkötést egy igazolással kellett megelőznie, amelyben vállalta, hogy eltartja feleségét, és garantálta, hogy a nő nem fog Belgiumban munkát vállalni. A nácik Belgiumban termékeny talajra találtak. A belga kormány 2004-es jelentése, a La Belgique docile kiemeli, hogy a német inváziót megelőző évek hogyan teremtették meg a helyi hatóságok aktív együttműködésének feltételeit a zsidók deportálásában, egyfajta cinkosságot a megszállóval, amely különösen erős volt Antwerpenben, abban a kikötőben, ahol 1939 júniusában kikötött a Saint Louis egy tengerentúli hajó, amely az Egyesült Államok, Kanada és más országok által elutasított német zsidókkal volt megrakva, és amelynek mélyén társadalmi frusztráció, félelmek és atavista antiszemitizmus lappangott.

Mala újságot olvasott, belélegezte a mérgező levegőt, érezte a jelen törékenységét. De ő egy fiatal, élettel teli nő volt. A kis Jehuda, Pinkas és Chaja harmadik, Németországban nagyon fiatalon meghalt gyermeke miatti véget nem érő gyászuk ellenére a Zimetbaumok felnőttek, esküvőket és brit milát, körülmetélési rítust ünnepeltek. Gitla Ecuadorba költözött férjével, Fawellel és a kis Jeannette-tel. Jochka férjhez készült menni Efraim Isak Schipperhez, egy lengyel nyomdászhoz, aki 1930-ban vándorolt ki Tarnów-ból, és aki ekkor gyémántcsiszoló volt. Salomonnak és Etel Hersteinnek, becenevén Etuschnak két gyermeke volt, Max és Bernard, akikhez 1940-ben csatlakozott Herman. A nagyszülők gyakorlatilag mindhárom unokát „örökbe fogadták”, amikor Etusch meghalt a legkisebb gyermek születésekor. A külvilág hangulata nem volt jó, de a családi hétköznapokban ünnep volt. Mala a napjait Maxszal és Bernarddal, a pár sarokkal arrébb lakó Charlesszal, és a Hanoar Hatzioni-beli társaival töltötte, akikkel cserkészek módjára megtanulta a varrás, a főzés, a tűzgyújtás, a sakkozás, a konferenciák szervezésének művészetét, szabadidejében pedig például azt a héber nyelvet tanulta, amelyet a cionizmus ortodox ellenségei annyira nem szerettek.

A vőlegénye, Charles magas, szőke, sportos, kiváló gyémántcsiszoló és gyógyíthatatlan optimista volt, és egyben militáns cionista is, a Betar tagja, amely egy, a Hanoar Hatzioninál jobboldalibb csoport. Ennek a fiatalembernek a nyomai elvesztek a Sandok emlékezetében, és csak jóval később hozta felszínre az unokaöccse – szintén Charles Sand –, egy 1944-es napló és egy halom szépia színű pillanatkép formájában.

Ifjabb Charles Sand napjainkban hatvanéves. Lánya, Chantal kíséretében a nagybátyja és Mala fényképeit rendezgeti a Wattman kávézó asztalán, a berchemi pályaudvar közelében, az egykori jegyesek lakónegyedében. Szeptember közepe, szombat van, esik az eső.

A képek a német invázió előtti két évre emlékeztetnek, de a mostani, gyér forgalmú Antwerpen semmiben sem különbözik azoktól a kihalt utcáktól, amelyek a német megszállás előtt a sábát vége után lassan ismét benépesültek szakállas, fekete kalapos rabbikkal: „Apám Charles öccse volt, ő azért maradt életben, mert egy nem zsidó családi barát elrejtette. Soha nem mesélt róla semmit, de hallottam, ahogy a nagymamával Charles és Mala történetéről beszélgetett, és amikor meghalt, átnéztem az iratait. Charles a Betar tagja volt, megtaláltam az igazolványát Joseph Trumpeldor aláírásával. Azt hiszem, ő és Mala jegyesek voltak, folyton együtt voltak. Charles számolta a napokat Mala letartóztatásától kezdve.” Az apró kartonalbumba gyűjtött fotók halhatatlanná teszik a megállított időt: a nő egy partin Sandnál, ő és a férfi karonfogva, fátyolos, elbűvölő hölgyek között, ő és a férfi a hóban, a nő a Hanoar Hatzioni egyenruhájában pózol a kőhídon, a nő a réten, a nő a búzamezőn, a nő harang alakú szoknyában és fehér blúzban, a varrónői hivatásból fakadó visszafogott elegancia iránti ízlésnek megfelelően. Aztán ott van egy kis barna napló 1944-ből, amelybe Charles ugyanazon év január 1-től június 17-ig csak egy sor növekvő számot írt: 529, 530, 531. Március 23-án feljegyzi: „nouvelles de Mala” [„hírek Maláról”]. Ezután folytatta a számolást.

A Wattman kávézó már az 1930-as években is itt állt. A mai vendégek mind nagyon fiatalok, az ezredforduló környékén születtek, amikor a legtöbb holokauszt-túlélő már nem tudott tanúságot tenni. Ifjabb Charles rendel egy kapucsínót, tollat ragad, és végigköveti a nagybácsi lelki utazását, akinek a nevét viseli, 1942. július 22-től, a razzia napjától kezdve, amikor Malát elfogták. A malines-i válogatótáborban töltött első két hetet leszámítva, amikor valószínűleg sikerült üzeneteket küldenie a külvilágnak, minden napot feljegyez, a számok egyeznek. 1944. június 17-én Charles a 697-es számot jegyezte fel, azután semmit. A Kazerne Dossin múzeum és a washingtoni Holocaust Survivors and Victims Resource Center [Holokauszt Túlélők és Áldozatok Forrásközpontja] archívumából származó, egymással összevetett adatok szerint 1944. június 17. és 20. között Charlest letartóztatták és Malines-ba vitték: július 31-én indult Auschwitzba, a XXVI. konvojjal, amely az utolsó volt a hátborzongató menetben, amelyben két év alatt több mint 25 000 zsidót és 352 romát szállítottak Belgiumból Lengyelországba, akiknek 95 százaléka soha nem tért vissza.

Charles története ecsetvonásokkal egészíti ki Mala arcát, miközben a férfi vékony arca lassan elhalványult, míg végül eltűnt az utolsó deportáltak között.

1939 nyarán a katasztrófa már a küszöbön állt. A hullám már hónapok óta növekedett. Január 30-án, négy nappal Mala huszonegyedik születésnapja után Hitler a Reichstag előtt kihirdette a bolsevizmus-judaizmus kettőssége elleni történelmi vádiratot, bejelentve, hogy Németország azonnal felveszi a harcot az ellenséggel. Charles és Mala ifjúkori terveket szövögettek, de látták a horizonton gyülekező felhőket. Jochka azt mondja, hogy a húga soha nem bízott a németekben, mivel meg volt győződve arról, hogy előbb vagy utóbb utcára teszik a zsidókat.

A hangulat Antwerpenben is egyre feszültebbé vált. A katolikus újságok, mint a Gazet van Antwerpen, a La Libre Belgique és a Le Pays Réel újraindították a náci propagandát, erősen antiszemita karikatúrákat közölve, amelyekben a zsidókat sáskajáráshoz hasonlították, vagy mint pénzéhes kapitalistákat ábrázolták buja szivarral a szájukban, akik a helyi közösség kárára gazdagodtak meg. A szélsőjobboldali Volksverwering csoport olyan röplapokat sokszorosított, amelyekben zsidókat és külföldieket vádoltak meg, hogy ellopják a belgák munkahelyeit. Az olyan városrészekben, mint például Borgerhout, ahol Antwerpen harmincezer zsidója és mintegy harminc zsinagógája koncentrálódott, működtek a Zsidó Jogok Védelmének Bizottságai és az Antwerpeni Gazdasági Ellenállási Szövetség, amely már az 1930-as évek közepétől a német termékek bojkottját hirdette a kevés baráti üzletben. A Belga Szocialista Párt is megpróbált falat húzni, és 1938. május 1-jén „Elutasítjuk a fasizmust és az antiszemitizmust” és „Munkához való jogot követelünk a zsidó tömegeknek” kiáltásokkal vonult az utcára. De a szél már megfordult.

Zimetbaumék távolról követték a második világháború első hónapjait, amelyeket a Lengyelországban maradt rokonoktól érkező aggasztó hírek és a gettók fokozatos létrehozása fémjelzett: Łódźban, Lublinban, Krakkóban és Varsóban is kiépítették őket. Zimetbaumék összetartottak a bevándorló honfitárs családokkal, akik immár a külföldi zsidóság negyven százalékát tették ki, de még reménykedtek abban, hogy Belgium biztonságban van.

1940 tavaszán, miközben Antwerpentől ezer kilométerre megnyitották a régi lengyel laktanyák helyére épített auschwitzi koncentrációs tábort, a németek megszállták Belgiumot, megadásra kényszerítették a hadsereget, és néhány héten belül létrehozták a katonai közigazgatást, amely később kikényszerítette a zsidók nyilvántartásba vételét. A breendonki egykori katonai erődöt apránként börtönné alakították át, a letartóztatások megszaporodtak. A zsidókat eltiltották a szabad foglalkozások gyakorlásától, és kitiltották őket az állami iskolákból és a pályaudvarokról. A tilalmak szigorítása 1942-ben odáig fajult, hogy megtiltották a parkokba, a moziba, a színházba és a stadionba való belépést, a Belgiumon belüli utazást, a rádió és még a galambok birtoklását is. 1940 decemberében deportálták az első 2656 zsidót Limburgba.

Mala munkája bizonytalanná vált. Nyelvtudásának köszönhetően képes volt megtartani állását, miközben a társait egymás után rúgták ki. De ez az ő esetében is csak idő kérdése volt. Nem csak a gyémántüzlet zárta be kapuit, amelytől közvetve vagy közvetlenül az antwerpeni zsidók élete függött: számos más vállalkozás, kezdve a textiliparral, intett búcsút a „külföldieknek”. Az 1940-ben zsidók által vezetett 7729 vállalkozásból négy évvel később mindössze 657 maradt meg. A gyűlölet önmagából táplálkozott. A terek felelevenítették a Vlaams Volksbloch flamand nácibarát mozgalom jelszavait. Néhány hét múlva a Charles karján lévő Mala gondtalan fotói átadták a helyüket azoknak, amelyeken 1940. december 5-én a borgerhouti zsidók nyilvántartása szerint a „Malka Zimetbaum, Marinisstraat 7. alatti lakos, hontalan” szerepelt.

Az élet kemény volt. Ekkorra a zsidók nagy része munkanélkülivé vált. 1941. április 14-én, a zsidó húsvét alatt, pészahkor a Rex moziban vetítették a Der ewige Jude [Az örök zsidó] című német antiszemita propagandafilmet. Borgerhout utcáin, ahová Zimetbaumék ablakai néztek, felvonultak az ultranacionalista félkatonai alakulatok, a flamand Zwarte Brigade, az SS feketeingesei. Április 14-én Antwerpen két legrégebbi zsinagógáját, Rottenberg rabbi házát és számos más épületet „Pokolba Júda törzsével” felkiáltással felgyújtottak, és a kristályéjszaka baljós visszhangjai terjedtek a városban. A kijárási tilalom szigorú volt, sokkal szigorúbb, mint Belgium más részein. Pinkas és Chaja egyre inkább féltek kimenni a házból. 1942-ben Mala, akinek arcáról eltűnt a mosoly, elveszítette titkárnői állását az American Diamond Company nevű amerikai gyémántvállalatnál: a család utolsó mentsvára ekkor a vallásos Pinkas imái és a hívek adományai maradtak a Marinisstraatban felállított házi zsinagógában.

„Amikor megszállták Antwerpent, a gyémántüzlet elapadt: egyrészt megszűnt az import, másrészt a németek elvitték az összes követ. A zsidóknak, akik 90 százalékban ebből az iparágból éltek, nem volt mit enniük” – mondja a hetvenkilenc éves Léon Schummer, az antwerpeni B’nai B’rith rend egykori elnöke, fényképeket és emlékeket lapozgatva. Akkor még gyerek volt, családjával néhány méterre lakott Zimetbauméktól: „Apám a gyémántkereskedelemben dolgozott, jól éltünk, de egy bizonyos ponton már nem tudott tovább dolgozni. Bár nem éltünk olyan rosszul, mintha a varsói gettóban lettünk volna, nagyon nehéz volt, minden reggel új tilalom jelent meg, aztán kijárási tilalom volt, este nyolc óra után már csak a háztetőkön mozoghattunk. A legtöbb zsidó szegény volt, és akiknek egy kicsit jobban ment, azok felváltva vigyáztak a rászoruló családok gyerekeire. Pinkas Zimetbaum keresett némi pénzt a házban felállított zsinagógával, de nehezen boldogult, megkért minket, hogy vigyázzunk Malára, aki mindennap eljött hozzánk ebédelni. Egészen addig, amíg 1941-ben el nem szöktünk Antwerpenből. Ekkor már tudtuk, hogy mi történik más országokban, hogy zsidókat gyilkolnak az utcán. Mala délben érkezett, a haja világos volt, a szeme kék. Kicsi voltam, de lenyűgözött. Játszott velem és a húgommal, megtanított minket az akvarellfestékek használatára, volt belőle egy dobozom, de nem tudtam keverni a színeket. Neki sok türelme volt.”