Heidi Rice

Esküvőtől esküvőig

Gina Wilkins

Gyűrű kölcsönbe

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Heidi Rice, 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Romana 791. eredeti címe: The CEO’s Impossible Heir (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Gina Wilkins, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Romana 792. eredeti címe: The Borrowed Ring (Harlequin Silhouette, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Erős László

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 791-792. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-872-6

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Heidi Rice

Esküvőtől esküvőig

1. FEJEZET

Ross De Courtney biztonságosan letette a helikoptert a kőszirtre Írország nyugati tengerpartján, aztán nagy léptekkel a leendő sógora impozáns birtokán álló kápolnához sietett. Most ünnepélyesen feldíszítve olyan emberekkel lesz tele, akiket Ross nem ismert. Leendő sógor… Isten az égben! – gondolta.

Odaért a kápolnához, és belépett az ajtaján. Néhány vendég kíváncsi pillantást vetett rá, miközben a középfolyosón az oltár felé tartott. Előtte a boldog pár éppen az esküvői fogadalmat tette le. A vőlegény márkás, palaszürke öltönyt viselt, a menyasszony, Ross reménytelenül jóhiszemű húga, Katie pedig lágy esésű, csupa selyem és csipke ruhakölteményt.

Ross léptei hangosan kopogtak a kőpadlón, de annál is hangosabban dobolt a vér a fülében. Katie tegnap üzenetet küldött neki, amelyben arra kérte – igaz, nagyon udvariasan –, hogy maradjon távol az esküvőtől. Hónapok óta először leereszkedett odáig, hogy tudomást vegyen Ross telefonhívásairól és üzeneteiről. Úgy tűnt, van valami, amiről Katie beszélni akar vele. Olyan dolgokról, amelyek diszkréciót és tapintatot igényelnek, mert Katie vőlegényét érintik, az ír milliárdos Conall O’Riordant, akit Ross hat hónapja a londoni operaházban ismert meg.

A fickó kétes hírű, gátlástalan, irányításmániás nehézfiú, aki ugyanúgy nem elég jó Katie-nek, ahogyan az első férje sem, akihez tizenkilenc évesen ment hozzá. Csak rövid ideig élt vele, mert a férje életéből már nem sok volt hátra.

Ross akkor hibát követett el: hevesen ellenezte a házasságot. Aztán háttérbe vonult, hogy Katie maga láthassa be a tévedését. Ő azonban nem tette meg, mert romantikus lélek volt, és hozzá is ment Tomhoz, aki nem sokkal később meghalt. Katie és Ross öt évig nem beszélt egymással. Egészen addig a véletlen találkozásig az operában, tavaly decemberben, amikor Rossnak majdnem nekiesett a húga ír vőlegénye, akit addig nem is ismert.

Másodszor nem fogja elkövetni ugyanazt a hibát. Nem nézi végig még egyszer, hogy Katie olyan férfihoz kösse magát, aki fájdalmat okoz neki. Talán nincs joga ahhoz, hogy beleavatkozzon a húga életébe, aki már nem tizenkilenc éves, hanem huszonöt. Ő pedig, ha egészen őszinte akart lenni magához, soha nem volt jó báty. Legfőképpen azért nem, mert a féltestvére már tizennégy éves volt, amikor a létezéséről értesült. Akkor halt meg Katie anyja, Ross apja számtalan szeretőinek az egyike. Ross annak idején megpróbált helyesen cselekedni. Hivatalosan elismerte a féltestvérét De Courtney-nek, és előbb drága magániskolákat fizetett neki, aztán pedig az egyetemi tanulmányai költségeit is állta. Kegyetlen és önző apja élete végéig sem tett semmi hasonlót.

Még ha Katie és ő soha nem is álltak igazán közel egymáshoz, Ross úgy döntött, a féltestvérének – mielőtt hozzámegy O’Riordanhez –, meg kell tudnia, mit gondol ő erről a házasságról.

A templomban egyre több fej fordult felé. Ross alig értette, amit a jegyesek mondtak. Jobban szerette volna, ha a fellépésére nem az esküvő napján kerül sor, mint egy hollywoodi filmben, de Katie nem hagyott számára más választást. Nem válaszolt ugyanis az üzeneteire és e-maljeire, amelyekkel az operaházi katasztrofális találkozás után kapcsolatba próbált lépni vele. Csak egyszer közölte vele kurtán, hogy mindenképpen hozzámegy O’Riordanhez, mert fülig szerelmes belé.

A pasas valahogy megbabonázta Katie-t? Vagy végül olyan férfinak bizonyul, mint Katie és Ross apja, aki az életében megforduló összes nő felett hatalmat gyakorolt?

Az esketés a csúcspontjához közeledett. Ross pillantása egy fiatal nőre esett, aki a vőlegény mellett állt, és egy apró öltönybe öltöztetett kisfiú kezét fogta. Dús vörös haját, amelyet feltornyozva viselt, vadvirágok díszítették. A látvány olyan megdöbbentő hatással volt Rossra, hogy hirtelen lecövekelt. Egyszeriben mintha visszarepült volna az időben négy évet, amikor a nyári Westmoreland-bálon egy gyönyörű nővel táncolt, aki teljesen elbűvölte. Ő lenne az?

Az arcát nem látta, csak a hátát, a meztelen vállát és a nyaka kecses vonalát, a melle csábító domborulatát, a vékony derekát és a hosszú lábát. Megint a nő nyakára nézett, amelyen a világos bőrt kiemelte az egyetlen szabadon maradt hajtincse. Ross megrázta a fejét.

Ne légy nevetséges! – mondta magának. Az nem lehet, hogy ő az! Az emlékezeted megtréfál, mert érzelmileg feszült vagy.

A fiatal nő, akinek a nevét soha nem tudta meg, teljesen elvarázsolta azon az éjszakán. A humora, a dallamos ír akcentusa, az éteri szépsége, hosszú, aranyvörös haja, szinte áttetsző bőre és égszínkék szeme szenvedélytől hajtott bolondot csinált belőle. Amikor arra gondolt, ami később a ház kertjében történt, feszülést érzett az ágyékában.

A fényfüzérek sajátságos varázst kölcsönöztek a nő bőrének. A illatát, amelyben jázmin és érett alma keveredett, elnyomta a nőies illata, amikor ő a legérzékenyebb pontját simogatta. A kéjes nyögdécselése szinte az őrületbe kergette Rosst, mielőtt végre beléhatolt, és mindkettejüket önkívületi állapotba juttatta. A szex vad, gátlástalan volt, alig harminc méterre a többi vendégtől.

Abból azonban, ami érzékien, sőt romantikusan kezdődött, szinte kínos megszállottság lett. Az egyesülésük után ugyanis a nő elfutott, mintha afféle mesebeli Hamupipőkének akarna tűnni. Ross eszelősen kereste, amíg aztán három héttel később szembesülnie kellett a kegyetlen valósággal. A nő írt neki, és azt állítva, hogy Ross teherbe ejtette, nyilván pénzhez akart jutni. Ez véget vetett Ross fantáziálásának a szép Hamupipőkéről.

Ámbár… Talán nem teljesen, mert még mindig túl sokszor gondolt rá. Nagy bosszúságára a teste azonnal jelzett, ha valahol meglátott egy nőt, aki hasonlított az ismeretlen szépségre. Most is ez történt, holott egészen másra kellene koncentrálnia.

– Ha bárki tud olyan okot, amely miatt ez a két ember nem kötheti össze az életét, az most szóljon, vagy hallgasson örökre.

A lelkipásztor mély hangja felriasztotta Rosst a töprengésből. Nagyon nem volt ínyére, hogy nyilvánosság előtt jelenetet rendezzen, de Katie nem hagyott neki más választást.

– Én tudok olyan okot.

Látta, hogy Katie és az őrült ír feléje néz. Több vendég levegő után kapkodott. Katie szeme tágra nyílt a csodálkozástól.

– Ross, mit csinálsz te itt? – kérdezte.

A vőlegénye mérgesen összeráncolta a homlokát. Az arckifejezése ugyanolyan volt, mint öt éve, amikor először látta meg Rosst.

– Hogy mit csinálok itt? – Ross igyekezett nyugodtnak mutatkozni. – Megakadályozom ezt az esküvőt, amíg nem lehetek teljesen biztos abban, hogy ez az, amit valóban akarsz.

Ami ezután történt, arra Ross nem számított. A féltestvére és az ír vőlegény ahelyett, hogy neki válaszoltak volna, elnéztek balra.

– Carmel, szörnyen sajnálom – suttogta Katie halkan.

– Mel, vidd el innen Macet! – mondta az ír férfi ellentmondást nem tűrően.

Ahhoz a fiatal nőhöz beszéltek, akire Ross már felfigyelt. Most már nem voltak kétségei: ő az. A kék szeme úgy szikrázott, mint a zafír, és a csodálkozástól elkerekedett. Vörös haja ragyogott, egyébként sápadt arca valósággal lángolt.

– Mami, ki ez az ember?

Ross lenézett a nő mellett álló kisfiúra. Úgy érezte magát, mintha gyomorszájon vágták volna. A gyerek szeme zöldeskék volt, a vonásai tökéletesek, rövid haja szőke. Ross önmagát látta négyévesen. Pontosan ilyen volt az egyetlen fényképen, amely róla és a mamájáról készült. Mielőtt a haja sötétebb lett, az édesanyja pedig meghalt. Az apja a szeme láttára élvezettel elégette ezt a fotót, őt pedig internátusba küldte.

– Ne bőgj, gyerek! Anyád gyenge volt. Te pedig biztosan nem akarsz az lenni, igaz? – mondta.

– Mi…? Hogyan…? – kérdezte Ross most alig hallhatóan, és a nőre szegezte a szemét.

Nem, nem és nem! Ez nem lehet igaz! Csakis álom lehet. Méghozzá rémálom, amelyből nincs felébredés.

Ross a halántékára tapasztotta a kezét, a tekintete ide-oda járt a nő és a kisfiú között. Nem lehet az ő gyereke! Nagy és nehéz lépést tett meg azért, hogy ilyesmi soha ne történhessen meg vele.

A nő átkarolta a kisfiú vállát, és maga mögé tolta, hogy védje Ross pillantásától.

– Nincs semmi baj, Mac – mondta neki.

Ross azonnal felismerte a füstös hangot, és ha most dühösen szólt is, semmivel sem volt kevésbé izgató. A tartása pedig kihívó és büszke, amikor kihúzta magát, mint egy gyermekét védelmező valkűr.

– Ez az ember egy senki.

Ross odament a nőhöz, hogy… tegyen valamit. De mit? A döbbenet a csontjáig hatolt, az időérzéke elhagyta, a máskor rendíthetetlen önuralmának nyoma sem volt. A vállára ekkor egy erős kéz nehezedett, és megállította.

– Takarodj a húgomtól, te szemét!

Ross megismerte az ír pasas hangját. Aztán mindjárt Katie hangját hallotta, aki próbálta megnyugtatni őket. Ross azonban csak arra volt képes, hogy ott álljon, mintha földbe gyökeredzett volna a lába, és nézze, hogy a végtelenül kívánatos Hamupipőkéje felveszi a kisfiút, aztán a sekrestyéhez indul vele.

Már megint elfut előlem, gondolta Ross. Gondolatban egy pillanatig visszarepült a gyümölcsöskertbe, ahol kipihente az elsöprő orgazmust, és nézte, hogy a nő rémülten elrohan a holdfényben. Ahelyett, hogy felhúzta volna a sliccét, és utánasietett volna, csak mozdulatlanul állt. A pillantása most a kisfiúra eset, aki az anyja nyakába csimpaszkodott.

– Tűnj el innen! – A vőlegény maga felé fordította Rosst. – Téged nem hívtak meg ide, és nem látnak szívesen.

– Vedd le rólam a kezed! – nyögte ki Ross.

Könnyűszerrel kiszabadította magát O’Riordan szorításából, és megfordult. A nő után kell mennie! Utána és a kisfiú után. A mozdulatai azonban merevek és gépiesek voltak. O’Riordan most a karját ragadta meg. Ő meg akarta ütni, de az ütése mellément. Az visszavágás olyan gyorsan érkezett, hogy Ross nem tudott kitérni előle. A feje hátracsapódott, az állába éles fájdalom hasított.

– Remek jobb horog – dünnyögte, és megfogta lüktető állát.

A szájában fémes ízt érzett, és megtántorodott. Utoljára a vendégek döbbent kiáltását és Katie könnyes arcát észlelte a külvilágból. Aztán elvágódott, de egy gondolat akkor sem ment ki a fejéből. Hogy lehetne ennek a gyereknek az apja, amikor már évekkel ezelőtt elköttette magát?

– Menjen az utamból! Maga mondta, hogy nem mutatom az agyrázkódás jeleit, úgyhogy most el is mennék innen.

– Mr. De Courtney, én akkor is jobbnak látnám, ha pihenne egy keveset. Kimerültnek tűnik.

Carmel O’Riordan a Kildragh-kastély keleti szárnyának egyik folyosóján állt. Meglepte, hogy a bőre bizseregni kezdett Ross De Courtney mély hangjától. A férfi épp az orvossal vitatkozott, akit Con hívott ki, miután a vendéget egy második emeleti szobába vitték.

Carmel a falnak dőlve hallgatta a beszélgetést, és megpróbálta összeszedni a bátorságát, hogy belépjen a szobába, és szembenézzen a múltjával.

Az esketés lezajlott, a földszinten már javában tartott a fogadás. A sokkot, amelyet a viszontlátás okozott neki, Carmel még nem heverte ki. Mac apja itt van, holott a kilétét soha senkinek nem árulta el, még a bátyjának, Connak sem.

Carmel a selyemruhájára tapasztotta nedves tenyerét. Nem tudta elfelejteni Ross arcát, a szúrós, zöldeskék szemét, amely kitágult a meglepetéstől és a sokktól, amikor húsz perce először látta meg a fiát. Ez az emlék mostantól örökre üldözni fogja?

Ross De Courtney hanyagul elegáns volt a sötét szmokingjában a fáklyák fényében, ott a régi gyümölcskertben, a tekintete összefonódott az övével, az érintései gyengédek voltak, de telhetetlenek. Az illata bódító, a hangja mély és vágyakozó.

Azon az estén Carmel és a főiskolai barátnői meghívó nélkül bejutottak a London elővárosában rendezett híres Westmoreland-bálba. Úton odafelé azon viccelődtek, hogyan talál magának mindegyikük egy-egy milliárdost, akihez aztán feleségül megy. A vicc azonban visszafelé sült el.

Ross De Courtney nagyon vonzó volt, és sok figyelmet szentelt Carmelnek. Azt éreztette vele, hogy különleges, és felnőtt nő. Már régen vágyott rá, hogy nőnek érezhesse magát, és kiszabaduljon a bátyja gyámkodása alól. Attól a pillanattól fogva, hogy belépett a bálterembe, és meglátta az egyedül álldogáló Rosst, megkergültek a hormonjai. A férfi hihetetlenül izgató volt. Carmel még ma is érezte az érintését a nyakán, akárcsak a saját gátlástalan vágyát, amely felvillanyozta, és arra csábította, hogy ostobaságot műveljen. Utána azonban elszaladt, mint egy éretlen tini. Ráadásul a védekezésre sem gondolt, három héttel később pedig hiába várta, hogy megjöjjön a menstruációja.

– Hol a fenében van a cipőm?

A vendégszobából kihallatszó dühös hang visszatérítette Carmelt a jelenbe. Nagyon nyelt, és ökölbe szorította a kezét, hogy megállítsa a remegést. Nem állhat a végtelenségig itt a folyosón. Szembe kell néznie Ross-szal. Conall nem fog sokáig várni azzal, hogy a „segítségére” siessen. Persze már eddig is sok határt átlépett. Magánnyomozót fogadott, hogy kiderítse, ki az a férfi, akinek a kilétét Carmel nem árulta el neki. Miután végül megtudta, hogy Mac apja Ross De Courtney, Katie-t, Ross húgát bízta meg a testvére, Imelda esküvőjének a megszervezésével. Valójában soha nem akarta, hogy meglegyen az az esküvő. Sokkal inkább az volt a célja, hogy bosszút álljon a férfin, aki Melnek gyermeket nemzett. Bosszút, amire Carmel soha nem tartott igényt, Connak pedig nem volt joga hozzá.

Con azonban ahelyett, hogy bosszút állt volna Rosson, beleszeretett Katie-be. Ross most már része Carmel és Mac életének, mivel ő Conall feleségének a bátyja. Az, hogy erről az esküvő előtt sem Con, sem Katie nem beszélt, Carmelt feldühítette. Most azonban csak bódultnak érezte magát. És félt.

Macet Ross már a születése előtt elutasította. Egyetlen hűvös sms-ben hazugsággal vádolta Carmelt, miután ő közölte vele, hogy terhes. Évek kellettek hozzá, hogy ezt feldolgozza, és közben a férfi üzenetének egyetlen szavát sem felejtette el.

Ha valóban terhes vagy, akkor semmiképpen sem tőlem. Ha ez kísérlet akart lenni a pénzem megszerzésére, bocs, de nincs szerencséd.

Hogyan védje meg Macet az elutasítástól most, hogy Ross a család része lett?

Igaz, a férfi húsz perce, amikor először látta meg Macet, sem elutasítónak, sem dühösnek nem tűnt. Sokkal inkább lenyűgözöttnek. Ki kell derítenem, mit jelent az arckifejezése, mert teljességgel érthetetlen, gondolta Carmel. Ross az sms-ében szörnyűséggel vádolta, olyasmivel, amit ő soha nem tett volna. A bál estéjén azonban ő volt az, aki rávetette magát Rossra, ami tagadhatatlan.

Ross nem rabolta el az ártatlanságát, ahogy azt a bátyja hinni szeretné. Önként adta oda magát neki. Meggondolatlanul flörtölt vele. Élvezte a szűz csábító szerepét, és az érzéseket, amelyet Ross kiváltott belőle. Utána pedig elfutott előle, mint egy kislány.

Mi van, ha Ross nem is az a szemétláda, akinek mindmáig tartotta? Macnek Ross az apja, akármilyen ember is.

Talán túl nagy jelentőséget tulajdonított annak az egyetlen e-mailnek. Mi van, ha a férfi valóban azt hitte, hogy nem ő Mac apja?

Carmel halkan bekopogott az ajtón, és felvértezte magát Ross látványára, mielőtt belépett a vendégszobába.

Amikor Ross megfordult, és azzal a feltűnően szép szemével Carmelre nézett, neki elállt a lélegzete. Magába szívta a férfi kissé rendetlen látványát, vérfoltos ingét, gyűrött nadrágját, kócos, gesztenyebarna haját és a kék foltot az állán.

Carmel nagy levegőt vett. Hogyan festhet a férfi ilyen állapotban még jobban, mint a bál éjszakáján? Ez nem igazság!

Ross szótlanul nézett rá, a szája keskeny vonallá préselődött. Nem sugárzott ellenségességet, de a viszontlátás örömének sem volt nyoma rajta. Carmelben most előszőr tudatosult, hogy ez a férfi a felejthetetlen közös éjszakájuk ellenére is kiismerhetetlen. A bálban egyedül neki szentelte a figyelmét, ő azonban egy másodpercig sem tudta, mire gondol éppen.

– Ms. O’Riordan, maga talán észre tudja téríteni a páciensemet. – Carmel csak most vett tudomást az orvosról. – Úgy vélem, Mr. De Courtney-nek még pihennie kellene…

– Maga csak nyugodtan menjen el. Ha gond lenne, azonnal hívni fogom.

Az idősebb férfi még egy utolsó pillantást vetett a csökönyös páciensére, aztán bólintott.

– Jól van, akkor én most magukra hagyom önöket – mondta, aztán kiment, és halkan becsukta maga után az ajtót.

Carmel azonnal érzéki feszültséget érzett a levegőben. Amikor utoljára kettesben voltak Ross-szal, olyan elsöprő orgazmust élt át, hogy attól tartott, el fog ájulni. Abból az egyesüléstől élete legdrágább ajándéka származott. Ez a gondolat, és hogy a teste még mindig válaszolt Rossra, még jobban felerősítette a félelmét. Egy fotelra mutatott, és örült, hogy a keze csak enyhén remeg.

– Nem ülne le, Mr. De Courtney?

– Mr. De Courtney? Ez most komoly? – kérdezte Ross hitetlenkedve.

– Csak próbálok udvarias lenni – válaszolta Carmel csípősen.

Ross valóban nehezebbé akarja tenni a dolgot, mint amilyen egyébként is?

– Miért?

– Mert édesanyám megtanított viselkedni. Mit gondolsz, mégis miért?

– Sejtelmem sincs. Ezért kérdeztem.

– Oké, ha ennyire tudni akarod: azért, mert úgy gondolom, az udvariasság jobb, mint még egy állon vágás – válaszolta Carmel.

– Azt sem vehetném tőled igazán rossz néven, ha állon vágnál – dünnyögte Ross zavarodottan.

– Miért mondod ezt? Connak nem lett volna szabad megütnie téged. Nem volt joga.

Bármilyen zavarosok voltak is a Ross iránti érzései, Carmel most más szemmel látta a férfit. Odalent megkérdezte Katie-től, hogy a bátyja rossz ember-e. A válasz, amelyet Katie adott, és ami Conallt bosszantotta, elég összetett volt. Úgy tűnt, a féltestvérek között öt évig mosolyszünet volt, mert Ross ellenezte Katie első házasságát. Ő azonban azt is hangsúlyozta, hogy Ross annak idején azonnal elismerte őt a testvérének, drága magániskolákat fizetett neki, aztán pedig az egyetemi tanulmányai költségeit is állta. Katie ezért meglepődött, amikor Conall elmondta neki, hogy Ross nem akarja elismerni Macet a fiának.

Ma pedig azért jött Kildaragh-ba, hogy megakadályozza az esküvőt. Hogy miért, azt Carmel nem igazán tudta, de a Ross és Con közötti ellenségesség alapján azt feltételezte, valamiféle rosszul értelmezett védelmezőösztön késztette rá.

– A világon minden joga megvolt rá – mondott ellen Ross azonnal Carmelnek, és ráemelte a tekintetét. – Elvégre a bátyád.

– Ez butaság. – Carmelnek egyszeriben elege lett Conall becsületkódexéből. – A bátyámnak nem volt joga arra, hogy beleavatkozzon az én…

– Enyém a fiú? – vágott közbe Ross a lényegre térve.

Carmelnek fájt, hogy a férfi hangja szemernyi örömről sem árulkodott.

– Igen. Mac a te fiad – mondta. – Csináltathatunk apasági tesztet, ha még mindig nem hiszel nekem.

– Arra nem lesz szükség. Ugyanolyan, mint én voltam ennyi idős koromban – válaszolta Ross.

Ledobta magát a fotelba, mintha minden ereje elhagyta volna. Beletúrt a hajába, aztán kisöpörte a homlokából. Fáradtnak tűnt. Carmel dühe helyébe együttérzés lépett. Leült ő is, mert már remegett a lába. Gondolatok sokasága kavargott a fejében. Valóban szeretné, hogy Ross szerepet játsszon Mac életében? Nem volna jobb, ha nem akarna apa lenni, és egyáltalán nem érdekelné a fia? Nem lenne egyszerűbb mindent ugyanúgy folytatni, ahogy eddig volt?

Az azonban, ahogyan Ross a fia létezését fogadta, mégis összezavarta Carmelt. Nem lehet, hogy ne tudja meg, milyen különleges kis ember Mac!

– Miért voltál biztos benne, hogy hazudtam, amikor annak idején írtam neked?

A férfi felnézett, és a szemében Carmel egy pillanatig meglátott valamit. Bűnbánatot? Szomorúságot? Fájdalmat? Nem igazán tudta.

Ross az ölébe ejtett kezére nézett, és megfeszítette a vállát. Carmel látta, hogy küzdelmet folytat önmagával. A tekintete, amelyet rászegezett, átható volt, de szenvtelen.

– A legjobb akarattal sem tudtam elképzelni, hogy a baba tőlem lehet. És erre jó okom volt.

– Igazán? És mi az az ok?

– Sterilizáltattam magam. Már tíz éve, még huszonegy éves koromban. Mert nem akartam, hogy valaha is ilyesmi történjen velem.

– Tessék? Hogyhogy?

A döbbenet Mel arcára volt írva. Ez az arc Rosst évek óta kísértette az álmaiban, és most, hogy ilyen közel volt hozzá, a legkülönfélébb érzéseket váltotta ki belőle.

– Miért végeztetted el olyan fiatalon a beavatkozást?

Ross levette a szemét a nő szép arcról. Egyszer már engedett a varázsának, és azért jutottak ebbe a helyzetbe.

– Különféle okokból. – Ross nem akarta őket felfedni, de úgy gondolta, köteles elmondani Carmelnek az igazságot. Vagy legalábbis megmagyarázni a hibát, amelyet évekkel ezelőtt elkövetett. – Hogy mi indított rá, az mellékes. Már csak azért is, mert a beavatkozás nyilvánvalóan eredménytelen volt.

Amint újra New Yorkban lesz, alaposan megvizsgáltatja magát. Elvégre a döntést alapos megfontolás után hozta meg. Azért, mert soha nem akart teherbe ejteni egy nőt. Utána nem foglalkozott a dologgal, és nem ment el a kontrollvizsgálatra. Aztán mégis apa lett, és felelősséggel tartozik egy emberért, aki az ő génjeit hordozza.

– Ugye nincs…? – hebegte Carmel.

Ross ráemelte a tekintetét, és látta, hogy halvány bőre most hamuszürke lett.

– Mi nincs?

– Valamilyen betegséged, amelyet nem akartál átörökíteni?

– Nincs.

Fizikai értelemben legalábbis nincs.

– Hála az égnek! – sóhajtotta Carmel megkönnyebbülten. Ross arra számított, hogy megint rá fog kérdezni az okaira, ő azonban más kérdéssel lepte meg: – Lehetnek más gyerekeid is, akikről nem tudsz?

Carmel higgadt józansága arra késztette Rosst, hogy válaszoljon neki, bár semmit sem akart kevésbé. Mindig egyszerűbb volt nem tudomást venni a démonjairól.

– Nem – motyogta. – Más gyerekem nem lehet. Te vagy az egyetlen nő, akivel védekezés nélkül szexeltem.

Milyen kétségbeesetten kívánta azon az éjszakán Carmelt! Miért nem figyelt a vészjelzésekre, amikor megadta magát egy nő varázsának, a füstös nevetésének, a talpraesettségének és a pimasz humorának, a lágy ír akcentusának és az izgató illatának?

Carmel O’Riordan ma még szebb volt, mint öt éve, de hogy az ördögbe feledkezhetett meg ő annak idején minden elvéről és elhatározásáról? Miért sóvárgott arra, hogy meghódítsa ezt a nőt? A viselkedése szinte már beteges volt, és attól kell tartania, hogy Carmel vonzerejének ma sem tudna jobban ellenállni.

– Bocsánatkérést érdemelsz. Mármint az sms-ért. – Ross ma már sokadszor túrt bele a hajába, miközben összeszedte a bátorságát. – És a bátyád is.

Carmel szemöldöke a magasba szaladt.

– Mi az ördögért kellene neked bocsánatot kérned Contól?

– Azért jöttem ma ide, hogy észhez térítsem a húgomat. Szentül hittem, hogy Conall O’Riordan erőszakos férfi, aki nem tud uralkodni az indulatain, és bánthatja Katie-t. Úgy sejtem azonban, hogy a bátyád már akkor tudott az unokaöccséről, amikor néhány hónapja véletlenül összetalálkoztunk.

Carmel bólintott.

– Igen. Magándetektívet fogadott, miután nem voltam hajlandó elárulni neki az apa kilétét. Önkényeskedő…

– Értem – vágott közbe Ross, mielőtt Carmel folytathatta volna a bátyja szapulását.

Miért nem mondta el Carmel, ki a gyerek apja, amikor terhesen egyedül maradt? És miért nem ragaszkodott az ő sms-e után az apasági teszthez? Anyagi támogatásra talán nem szorult, elvégre a bátyja dúsgazdag, a gyerekért azonban ő, Ross a felelős, nem O’Riordan. Nem csoda, hogy annak idején Londonban úgy nézett rá, mintha meg akarná ölni.

– Nem érdekes, hogyan derítette ki a bátyád a kilétemet – mondta, és megdörzsölte a mellkasán azt a helyet, ahová a fájdalom befészkelte magát.

Egész életében igyekezett betartani az önmagának tett fogadalmát, miszerint ő nem lesz olyan, mint az apja: kegyetlen, érzéketlen, ellentmondást nem tűrő ember. Kicsit mindig büszke volt arra, hogy elérte, hogy a kapcsolatai a nőkkel könnyedek, kötelezettség nélküliek legyenek. Ezért is zavarta az, amit Carmel kiváltott belőle. Most viszont belátta, hogy valójában alacsonyra tette a mércét. A Carmelnek küldött érzéketlen sms-ével pedig még azt a szintet is alulmúlta.

– A bátyád akkor este nem alaptalanul volt dühös rám. Téged akart megvédeni attól a férfitól, aki szörnyű igazságtalanságot követett el ellened. – Ez az egész elviselhetetlenül ironikus, gondolta Ross. – Következésképp az én jelenlétem és a házasságuk megakadályozására tett kísérletem minden tekintetben helytelen volt – jelentette ki, aztán felállt, és felvette a zsakettjét az ágyról.

Időre és térre van szüksége, hogy megküzdjön a benne tomboló érzésekkel. Csak utána tud majd elgondolkodni azon, hogyan teheti jóvá, amit elkövetett. Carmel, a családja és a kisfia ellen.

– Ez arra késztet, hogy elmenjek. Remélhetőleg méltóságteljesebben, mint ahogy érkeztem, bár ront a dolgon, hogy nem találom a cipőmet. – A tréfálkozásra tett gyenge kísérlete alaposan félresikerült. Carmel kék szeme elkerekedett, és ráncba szaladt a homloka. – Megkérdeznéd az orvost, hová tette?

– Várj!

Carmel felugrott, és csípőre tette a kezét. A dacos mozdulattól az alakja még csábosabb lett a lenyűgöző koszorúslányruhában.

– Csak úgy el akarsz menni? Teljesen megkergültél? – kérdezte Carmel, és az ír akcentusa minden egyes szónál erősebb lett.

Ross nem értette, miért találja Carmelt még szebbnek, amikor dühös, noha valójában az ingerültség minden formáját utálta.

– Mi lesz Cormackel?

– Az ki?

– A fiad – sziszegte Carmel, és szikrákat szórt a szeme.

Hát persze… Ross nem tudta, hogyan felejthette el a fiú teljes nevét.

– A jogi osztályom kapcsolatba lép majd veled, amint újra New Yorkban leszek – mondta. Eltökélte, hogy a lehető legtisztességesebben fog viselkedni. Azt, amit Carmel ellen elkövetett, pénzzel nem teheti ugyan jóvá, de nagyvonalú még lehet. – Ha listák kapok tőled az eddigi kiadásaidról, teljes egészében megtérítem őket. Mert úgy gondolom, a terhességedről egyedül én tehetek. A tartásdíj, amelyet mostantól neked és a fiamnak fizetek, valamint a vagyonkezelői alap, amelyet a gyerek számára létrehozok, biztosítani fogja, hogy soha semmiben ne szenvedjetek hiányt.

2. FEJEZET

Lista? Hiba?

Carmel közel járt ahhoz, hogy felrobbanjon. Dühösen meredt az előtte álló férfira, aki hűvösen, józanul és teljességgel érzéketlenül beszélt az ő gyönyörű kisfiáról. Azt hiszi, a költségelszámolás mentesíti az apai kötelességei alól?

Carmel megdöbbenésében egy szót sem tudott kinyögni. Felindultan nézte, hogy Ross egy szék alatt végre megtalálta a cipőjét, és belebújt. Szemlátomást valóban azt tervezi, hogy elmegy. El akart lépni Carmel mellett, ő azonban ököllel ütni kezdte a mellkasát.

Ross hátrált egy lépést.

– Hová akarsz menni? – jött meg végre Carmel hangja.

– Manhattanbe.

– Nem mehetsz el csak úgy! Még nem végeztünk. Nem tartok igényt költségtérítésre! Mikor kértem én tőled valaha is pénzt?

Carmel haragja nem ismert határokat, és a férfi ingébe vájta a körmeit. Ross szemében vágy jelent meg.

– Soha – válaszolta.

A hangja még mindig nyugodt és szenvtelen volt, a tűz a szemében azonban elárulta Melnek, hogy az érintései nem hagyták hidegen. Ross megfogta a csuklóját, és elhúzta a kezét a szakadt ingéről. A hüvelykujja közben Carmel lüktető verőeréhez ért. Ez teljesen összezavarta, és még jobban feldühítette.

– Nem is erről van szó – mondta Ross, és hátrébb lépett, mintha Carmel bomba lenne, és bármelyik pillanatban felrobbanhatna. – Jelentős összeggel tartozom neked a fiú ellátásáért.

– A fiúnak van neve. Mac. Vagy Cormac, amikor szemtelen, és szigorúnak kell lennem vele.

Ross úgy hunyorgott, mintha ez már túl sok információ lenne.

– Értem – állította, Carmel azonban tudta, hogy semmit sem ért.

Sok minden van, amit szívesen elmondana Rossnak a gyerekéről. Hát tényleg semmi sem érdekli?

– És neki sincs szüksége a pénzedre. Apára viszont van.

Ross megdermedt, és éber lett a tekintete. A szeméből azonban nem tűnt el a tűz.

– Attól tartok, többet nem kínálhatok neki. – A közös fiuk nevét még mindig nem volt hajlandó kimondani. – Apának nem vagyok alkalmas, csakis anyagi tekintetben.

Carmel halkan elkáromkodta magát. Egyszeriben elege lett a férfi közhelyeiből és kifogásaiból.

– Mégis honnan tudod, ha meg sem próbálod? – kérdezte, és most már nemcsak dühös volt, hanem kétségbeesett is.

Miért sterilizáltatta magát Ross már fiatalon? Magyarázattal nem szolgált, de ilyen nagy horderejű döntést aligha hoz meg valaki meggondolatlanul. Nem azt mondta, hogy nem akar apa lenni, hanem azt, hogy nem lehet az. Ez két különböző dolog. Carmel tudta, talán szalmaszálba kapaszkodik, és túl sokat lát bele Rossba, de ő már csak ilyen. Mindennek a mélyebb értelmét keresi. Ez már régóta így van, egész pontosan azóta, hogy az édesanyja öngyilkos lett, és senki, még a bátyja sem akart beszélni erről.

Carmel gyűlölte a titkokat, meggyőződése volt, hogy csakis nyíltsággal és őszinteséggel lehet eljutni egy probléma gyökeréhez, és újra rendbe hozni a dolgokat. Ezért is szenvedte meg, hogy sem a testvéreinek, sem a fiának nem beszélhetett Mac apjáról. Ennek azonban most vége.

– Nem kell megpróbálnom, mert tudom, hogy nem lennék jó apa.

Ross összeszorította a fogát, és látszott rajta, hogy nehezen uralkodik az indulatain.

– Honnan tudod? – kérdezte meg újra.

– Tudom, és kész.

– Nem hiszek neked.

Ross még egyszer sem beszélt Mackel. Honnan tudhatná, lehet-e köztük kapcsolat? Carmel azonban ezt a gondolatot megtartotta magának, mert nem akarta, hogy a férfi és Mac között kötődés alakuljon ki, amíg ő nem tud többet Rossról. Azt viszont semmiképpen sem fogja megengedni, hogy a férfi kivásárolja magát az apai kötelességeiből.

– Senki sem tudja, alkalmas-e apának vagy anyának, amíg nem lesz az. Komolyan azt képzeled, hogy én tizenkilenc évesen azt hittem, jó anya leszek?

Ross szeme elkerekedett, és összerezzent.

– Tizenkilenc évesen? – kérdezte. A vér kifutott az arcából, és két kézzel beletúrt a hajába. – Te jó ég, még szinte gyerek voltál!

– Ostobaság – mondta Carmel. Pontosan tudta, mit tesz, és minden másodpercet élvezett. Amíg nem szembesült a következményekkel. – Azt hiszem, ezt kellőképpen bizonyítottam. Amennyire emlékszem, semmivel sem voltál kevésbé kielégült, mint én. Talán még köszönettel is tartozom neked. A barátnőimtől azt hallottam, hogy az első alkalom ritkán jó egy nőnek.

– Még szűz voltál? – kérdezte Ross hitetlenkedve. A tenyerébe temette az arcát, és felnyögött. – Csodálom, hogy a bátyád nem küldött rám bérgyilkost, miután kiderítette a nevemet.

A férfi bűntudatos hangja arra késztette Carmelt, hogy kinyújtsa a karját, és megérintse Ross vállát.

– Ne vedd a lelkedre! Végül is én vetettem rád magam.

– Igazán?

Ross kétkedő kérdése bosszantotta Carmelt. Azon az estén pontosan tudta, mit akar. Nem fogja megengedni, hogy Ross megfossza az önbizalmától, csak mert ő volt az első férfi az életében. A gáláns viselkedést ugyanakkor rokonszenvesnek találta, mert arra engedett következtetni, hogy szigorú erkölcsi elvei vannak.

– Valóban nem tudom, úgy volt-e – mondta Ross. – Csak arra emlékszem, hogy jobban kívántalak, mint bármelyik nőt. A fenébe, Carmel, egy fához döntöttelek, úgy szeretkeztem veled, holott neked az volt az első alkalom! Védekezés nélkül, azt sem tudva, hány éves vagy. Hányingerem van magamtól!

– Kétszer is megkérdezted, mennyi idős vagyok, és én mindkétszer hazudtam.

Carmel szíve még mindig hevesen vert attól, amit a férfi mondott. Jobban kívántalak, mint bármelyik nőt… Szóval mégis különleges volt Rossnak.

– Ha kétszer is megkérdeztelek, akkor sejtenem kellett, hogy nem vagy őszinte. Nem látod, mekkora hibát követtem el?

– Nem.

Carmel felállt, és tett néhány lépést a szobában. Mozognia kellett, mert a kémia még mindig túl erős volt közöttük.

– Na, mindegy, eltértünk a témától.

– Mi is volt pontosan a téma?

– Hogy nem fogadok el tőled pénzt magamnak vagy Macnek.

– Ez butaság.

Ross is felállt, és nagy léptekkel odament Carmelhez. Az eddigi hűvös önuralmának nyoma veszett.

– Éppen leszögeztük, hogy nagyon sokkal tartozom neked. Nem a gyerek miatt, hanem azért, amit azon az estén tettem.

A gyerek? Miért nem tudja kimondani a fia nevét?

– Valójában semmit sem szögeztünk le – mondott ellent Carmel a férfinak. – Legfeljebb azt, hogy a lovagiassági komplexusod talán még a bátyáménál is fejlettebb. Az is kiderült, hogy azt hiszed, a pénzeddel kivásárolhatod magad a Mackel szembeni kötelességeidből. Hidd el, nem teheted.

– Mit akar ez jelenteni? Én vagyok a gyerek apja, természetesen vállalom a felelősséget.

– Már megajándékoztál azzal, ami számomra mindennél értékesebb. Ebben a tekintetben tehát kvittek vagyunk.

Ross dühös pillantást vetett Carmelre.

– Ne legyél már ilyen gyerekes! Nem erről beszélek, és ezt te is tudod.

– Ha nem akarsz kapcsolatot Mackel, semmiképpen sem foglak rákényszeríteni. Semmit sem kívánok kevésbé a fiamnak, mint egy olyan apát, aki nem akar az lenni.

Carmel tudta, miről beszél, mert az anyja soha nem került közel hozzá, Imeldához, sőt Conhoz sem. Nem az ő hibája volt, ez azonban nem enyhített a katasztrofális hatáson, amelyet az anyjuk érzelmi elhanyagolása okozott neki és a testvéreinek. Tudat alatt ugyanis abban a meggyőződésben élt, az ő hibája volt, hogy az anyja nem tudta szeretni. Amióta azonban maga is anya, lassanként megértette, hogy az édesanyja depressziója fosztotta meg ettől a különleges kapcsolattól.

Ha Rossnak az ő anyjáéhoz hasonló gondjai vannak, és nem hajlandó szembenézni velük, nem engedi a fia közelébe. Egyelőre azonban még nem akarta kizárni a lehetőséget, hogy a férfiban megvan mindaz, ami ahhoz kell, hogy jó apa legyen.

– Akkor miről vitatkozunk? – kérdezte Ross kimerülten.

– Ha nem akarsz Cormac apja lenni, máris elmehetsz, és soha többé nem kell beszélned vele vagy velem. Ha azonban így döntesz, nem lesz tartásdíj, és nem lesz vagyonkezelői alap. Macnek apára van szüksége, nem malacperselyre. Vagy mindkettő leszel, vagy egyik sem. Ez az utolsó szavam.