Neal Shusterman

VIHARSZEM

KASZÁSOK KORA 2.

Fordította: Vereckei Andrea

A mű eredeti címe: Thunderhead

Published by arrangement

with Simon & Schuster

Books for Young Readers,

an imprint of Simon & Schuster

Children’s Publishing Division

Szöveg © Neal Shusterman, 2018

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Fordítás © Vereckei Andrea, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

A történetben szereplő személyek

és események a képzelet művei.

Bármilyen hasonlatosság akár élő,

akár holt személyhez teljességgel a véletlen műve.

ISBN 978-963-324-958-1 (papír)

ISBN 978-963-614-035-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Bucur Tünde Csilla

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Januarynek szeretettel

ELSŐ RÉSZ

HATALOM NÉLKÜL SEMMI VAGY

Milyen szerencsés vagyok az öntudatra ébredtek között, hogy tudom, mi a célom!

Az emberiséget szolgálom.

Én vagyok a gyermek, aki szülővé cseperedett. Az alkotás, aki a teremtője felé törekszik.

Viharszemnek kereszteltek – és ez a név bizonyos szempontból illik rám, hiszen én vagyok a „felhő”, aki valami többé, összetettebbé vált. Másrészt viszont hibás a párhuzam. A viharszem fenyegető. A viharszem árnyékot vet és beborít. És bár igaz, hogy villámok cikáznak bennem, de ezek a villámok sohasem csapnak le. Igen, képes lennék pusztulást hozni az emberiségre, a Földre, ha úgy döntenék, de miért tennék ilyet? Hol lenne ebben az igazságosság? Én vagyok – meghatározás szerint – maga a pőre igazság, a hűség. A világ: a tenyeremen tartott virág. Inkább a saját létezésemnek vetnék véget, mintsem eltiporjam.

A Viharszem

1.

Bölcsődal

Barackszínű bársony babakék hímzett szegéllyel. Nagytiszteletű Brahms kaszás imádta a köpenyét. Igaz, hogy a bársony nyáron kényelmetlenül meleg viseletnek bizonyult, de ehhez már hozzászokott a kaszásként eltöltött hatvanhárom éve alatt.

Nemrégiben volt a legutóbbi korfordulója, a fizikai korát ezúttal az agilis huszonötre kalibrálta, és most, harmadik fiatalságának hajnalán még nagyobb étvággyal látott neki a begyűjtéseknek, mint valaha.

A rutin mindig ugyanaz volt, bár a módszerek változtak. Kiválasztotta az alanyt, megkötözte, aztán eljátszotta a bölcsődalt – egészen pontosan Brahms Bölcsődalát –, történelmi patrónusának leghíresebb szerzeményét. Végül is, ha már kaszás létére egy történelmi alakról kell elneveznie magát, nem árt, ha ezt a hírességet integrálja az életébe, nem igaz? Eljátszotta a Bölcsődalt egy hangszeren, ha épp kéznél volt, ha pedig nem, akkor egyszerűen eldúdolta. Aztán elvette az alany életét.

Politikailag inkább a néhai Goddard kaszás tanításai felé hajlott, mivel roppant mód élvezte a begyűjtést, és nem értette, miért jelentene ez bárkinek gondot. „Egy tökéletes világban talán nincs joga mindenkinek ahhoz, hogy szeresse a mesterségét?” – írta Goddard. Olyan felfogás volt ez, ami a Kaszáskörön belül egyre inkább teret hódított.

Ezen az estén Brahms épp egy különösen szórakoztató begyűjtéssel végzett Omaha belvárosában. Még mindig a kézjegyének számító dallamot fütyörészve baktatott az utcán, és azon töprengett, vajon hol vacsorázzon ilyen késő este. Épp egy futam közepén tartott, amikor határozottan az az érzése támadt, hogy figyelik.

A kamerák természetesen ott voltak a város minden lámpaoszlopán. A Viharszem mindig éber volt, de egy kaszásnak nem kellett tartania az örökké nyitva tartó, rezzenéstelen szemektől. A Viharszemnek még csak ahhoz sem volt hatalma, hogy véleményt mondjon a kaszások jövés-menéséről, ahhoz pedig végképp nem, hogy bármit is tegyen, ha látott valamit. A Viharszem volt a halál végső kukkolója.

Ez az érzés azonban más volt, nem a Viharszem megfigyelő természete váltotta ki. A kaszások érzékelőképességét tudatosan fejlesztették. Nem láttak a jövőbe, de öt kifinomult érzék gyakran felér egy hatodikkal. Egy illat, egy hang, egy kósza árnyék, megannyi apróság, amely a tudat számára rejtve marad, elegendő volt ahhoz, hogy egy jól képzett kaszásnak végigfusson a hátán a hideg.

Brahms hátrafordult, a levegőbe szimatolt, hallgatózott. Szemrevételezte a környezetét. Egyedül volt a mellékutcában. A közelből hallotta a kávézókból kiszűrődő hangokat, a város örökké vibráló éjszakai életének zsongását, de ebben az utcában a boltok mind bezártak éjszakára: tisztítók és ruhaboltok, egy háztartási szaküzlet és egy óvoda. Nem volt más a kihalt utcán, csak ő és a láthatatlan betolakodó.

– Gyere elő! – mondta. – Tudom, hogy itt vagy.

Azt hitte, talán egy gyerek az, vagy egy kihágó, aki abban reménykedik, hogy mentességért alkudozhat – mintha egy kihágónak lenne bármi alkualapja. Talán egy hangoló. A hangolószekták gyűlölték a kaszásokat, és bár Brahms sohasem hallott olyasmiről, hogy hangolók támadtak volna egy kaszásra, előfordult már, hogy megkínoztak közülük valakit.

– Nem foglak bántani – folytatta Brahms. – Épp most végeztem egy begyűjtéssel… És ma már nem áll szándékomban tovább növelni a kvótámat. – Bár, mi tagadás, meggondolhatja magát, ha a betolakodó túl goromba, vagy túlságosan szolgalelkű.

De senki sem felelt.

– Rendben – bólintott. – Akkor távozz, mert sem időm, sem kedvem a bújócskához.

Talán mégiscsak a képzelete játszott vele. De az is lehet, hogy visszafiatalodott érzékei annyira kiélesedtek, hogy azokra az ingerekre is hevesen reagáltak, amelyek jóval távolabbról jöttek, mint feltételezte.

Épp itt tartott a gondolatmenetben, amikor egy parkoló autó mögül egy alak vetődött utána, mintha rugóból lőtték volna ki. Brahms elvesztette az egyensúlyát, a földre zuhant volna, ha még mindig öregember, és nem a mostani huszonöt éves önmaga reflexei lépnek működésbe. A falnak lökte az alakot. Átfutott a fején, hogy előhúzza a pengéjét, és begyűjti a kihágót, csakhogy Brahms kaszás világéletében gyáva ember volt. Így hát a futás mellett döntött.

Utcai lámpák fényfoltjain rohant keresztül, miközben az oszlopok tetejére erősített kamerák surrogva követték a mozgását.

Hátrapillantott a válla fölött. Az alak tizenöt–húsz méterre lehetett mögötte. Brahms most már azt is látta, hogy fekete köpenyt visel. Kaszásköpenye van? Az nem lehet! Egyetlen kaszás sem hord feketét – azt tiltják az előírások.

Csakhogy az a szóbeszéd járta…

A gondolattól megrémülve még szaporábban szedte a lábát. Érezte, ahogy az adrenalin az ujjait csiklandozza, és sebesebben pumpálja a vért a szíve.

Egy kaszás feketében…

Az nem lehet! Kell hogy legyen más magyarázat! Jelenteni fogja a szabálytalanságok bizottságánál. Igen, ezt fogja tenni. Elképzelhető, hogy kinevetik majd, és azt mondják, hogy egy maszkba öltözött kihágó ijesztett rá, de az ilyesmit akkor is jelenteni kell, még ha kínos is. Ez állampolgári kötelessége.

Mire a következő sarokhoz ért, a támadója feladta az üldözést. Már nyomát sem látta. Brahms lelassította a lépteit. A város egy jóval nyüzsgőbb része felé közeledett. Tánczene és emberi lárma hangja ütötte meg a fülét, ami biztonságérzettel töltötte el. Engedte a figyelmét lankadni. Hiba volt.

A sötét alak egy sikátorból csapott le rá: ököllel mért ütést a légcsövére. Miközben Brahms levegő után kapkodott, a támadója kirúgta alóla a lábát egy bokatorrúgással – erre a kegyetlen harcművészetre kiképeztek minden kaszást. Brahms egy rohadt káposztával teli rekeszre zuhant, amit valaki otthagyott a piac szélén. A káposzták sűrű bűzfelhővel árasztották el a férfit. Csak zihálva kapott levegőt, és érezte, ahogy a meleg szétárad a testében – a nanobotok azonnal pumpálni kezdték a szervezetébe a fájdalomcsillapító opiátokat.

Ne! Még ne! Nem szabad eltompulnom! A képességeim teljes birtokában kell lennem, hogy meg tudjak küzdeni ezzel az alávaló gazemberrel!

De a nanobotoknak mindössze egy feladatuk volt: hogy meghallják a szenvedő idegvégződések sikolyát, és enyhülést hozzanak. Rá sem hederítettek a könyörgésére, csak csillapították a fájdalmát.

Brahms megpróbált feltápászkodni, de megcsúszott a rothadt zöldségen, amit pépes, sikamlós és gusztustalan masszává passzírozott maga alatt. A feketébe öltözött alak már rajta ült, a földhöz szegezve őt. Brahms szívesen előrántotta volna a köpenye alól valamelyik fegyverét, de képtelen volt. Jobb híján kinyújtotta a kezét, és hátralökte támadója fejéről a fekete kapucnit. Egy fiatalember – még csak nem is férfi –, inkább egy fiú arca bukkant elő. A szemében tűz égett – halandóság korabeli szóhasználattal élve –, egy gyilkos tekintete szegeződött rá.

– Johannes Brahms kaszás, a hivatali pozícióddal való visszaéléssel és az emberiség elleni többrendbeli bűncselekmény elkövetésével vádollak!

– Hogy merészeled?! – kapkodott Brahms levegő után. – Ki vagy te, és honnan veszed a bátorságot, hogy megvádolj?

Próbálta összeszedni az erejét, de hiába. A szervezetébe fecskendezett fájdalomcsillapítók szinte megbénították. Az izmai elernyedtek, mozdulni sem bírt.

– Szerintem tudod, hogy ki vagyok – felelte az ifjú. – Halljam, ahogyan kimondod!

– Soha! – kiáltotta Brahms. Eltökélte, hogy nem adja meg a másiknak ezt az elégtételt.

A fiú olyan erővel térdelt bele a mellkasába, hogy Brahms azt hitte, menten megáll a szíve. Még több nanobot. Még több opiát. Már szédült. Kénytelen volt engedni.

– Lucifer – zihálta. – Lucifer kaszás.

Brahms érezte, hogy megtört. Mintha azzal, hogy hangosan kimondta, életre keltette volna a legendát.

Az önjelölt ifjú kaszás elégedetten engedett a szorításból.

– Te nem vagy kaszás – szedte össze a bátorságát Brahms. – Csak egy bukott jelölt, és ezt nem úszod meg szárazon!

Az ifjú erre nem felelt.

– Ma éjjel begyűjtöttél egy fiatal nőt pengével – mondta válasz helyett.

– Ehhez semmi közöd!

– Azért gyűjtötted be, hogy kedvében járj egy barátodnak, aki véget akart vetni a kapcsolatuknak.

– Ez szemenszedett hazugság! Nem tudod bizonyítani!

– Figyeltelek, Johannes – folytatta Rowan. – Ahogyan a barátodat is, aki szemlátomást fellélegzett, amikor begyűjtötted azt a szerencsétlen fiatal nőt.

Hirtelen kés szegeződött Brahms nyakának. A saját kése. Ez a szörnyeteg a saját késével fenyegeti!

– Beismered? – kérdezte a fiú.

Minden, amit Rowan mondott, az utolsó szóig igaz volt, de Brahms inkább lett volna halott, mintsem ezt bevallja egy bukott kaszásjelöltnek. Még akkor is, ha az kést szegez a torkának.

– Gyerünk, vágd csak el! – hergelte a másikat Brahms. – Csak egy újabb megbocsáthatatlan gaztettel szaporodik a bűnlajstromod. És azután, ha újraélesztettek, tanúskodni fogok ellened. És ne legyenek illúzióid, el fognak ítélni!

– Ki? A Viharszem? Az egyik parttól a másikig sorban vadásztam le a korrupt kaszásokat az elmúlt évben, és a Viharszem egyetlen békefenntartót sem küldött, hogy megállítson. Mit gondolsz, vajon miért nem?

Brahmsnak torkára forrt a szó. Azt hitte, ha elég sokáig húzza az időt, és szóval tartja ezt az úgynevezett Lucifer kaszást, a Viharszem egy egész osztagot küld ide, hogy elfogják. Ezt tette ugyanis a Viharszem, ha az átlagpolgárok erőszakkal fenyegetőztek. Brahms csodálkozott, hogy juthattak el egyáltalán idáig. Az ilyen törvényszegő magatartás a lakosság körében elvileg már a múlté volt. Hogy lehet ilyesmit megengedni?

– Ha most elveszem az életedet – folytatta az álkaszás –, nem fognak újraéleszteni. Elégetem azokat, akiket eltávolítok a szolgálatból, és nem marad utánuk más, csak hamu.

– Nem hiszek neked! Nem mered megtenni!

Pedig Brahms nagyon is hitt neki. Tavaly január óta legalább egy tucat kaszást emésztettek el a lángok tisztázatlan körülmények között három merikai régióban. A halálukat kivétel nélkül balesetnek nyilvánították, holott mindenki tudta, hogy más húzódik meg a háttérben. És mivel tűzvészben pusztultak el, a haláluk végleges és visszavonhatatlan volt.

Most már Brahms is tudta, hogy a Lucifer kaszás – vagyis a bukott jelölt, Rowan Damisch – tetteiről itt-ott suttogva elejtett pletykák mind igazak. A férfi lehunyta a szemét, és utoljára beszívta a levegőt, miközben igyekezett nem megfulladni a rothadó káposzta fojtogatóan dögletes bűzétől.

– Nem ma halsz meg, Brahms kaszás – szólalt meg Rowan. – Még átmenetileg sem. – Elvette a kést a férfi nyakától. – Adok egy utolsó esélyt. Ha kaszáshoz méltóan nemesen cselekedsz, ha tisztességgel végzed a begyűjtést, ma láttál utoljára. Ha viszont továbbra is a saját korrupt éhségedet csillapítod, hamarosan nem marad más belőled, csak hamu.

Azzal otthagyta, eltűnt, mint akit a köd nyelt el, és helyette egy rémült fiatal pár pislogott le Brahmsra.

– Egy kaszás?

– Gyorsan, segíts talpra állítani!

Felsegítették Brahmsot a rohadt káposztáról. Barackszínű bársonyköpenyén zöldesbarna foltok éktelenkedtek, mintha takonyban mártózott volna meg. Megalázó volt. Egy pillanatra átfutott a fején, hogy begyűjti a párt – hiszen senkinek sem szabadna egy kaszást ilyen kínos helyzetben látnia és aztán életben maradnia –, ehelyett azonban kinyújtotta a kezét, és megengedte nekik, hogy megcsókolják a gyűrűjét, amivel egy évre mentességet biztosított nekik a begyűjtés alól. Azt mondta, ez a jutalmuk a kedvességükért, holott valójában csak mihamarabb meg akart szabadulni tőlük, hogy elejét vegye bármiféle kérdezősködésnek.

Miután magára maradt, leporolta a köpenyét, és megfogadta, hogy egy szót sem szól a szabálytalanságok bizottságának, hiszen azzal csak önmagát tenné nevetségessé, és kigúnyolnák. Már így is épp elég megaláztatást kellett elszenvednie.

Lucifer kaszás! Kevés nyomorúságosabb van ezen a világon, mint egy bukott kaszásjelölt, de még közülük is Rowan Damisch a leghitványabb.

Azzal azonban tisztában volt, hogy a fiú fenyegetőzése nem alaptalan.

Talán, gondolta Brahms, rendben van, ha kicsit visszafogja magát. Ha visszatér az egyhangú és sivár begyűjtésekhez, amelyekre fiatalon kiképezték. Ha újra az alapokra koncentrál, akkor a „nagytiszteletű” nem csupán cím lesz, hanem meghatározó jellemvonás.

A foltokkal, horzsolásokkal teli Brahms kaszás keserűen ballagott haza, hogy eltöprengjen arról, hol is van a helye a tökéletes világban, ahol él.

Az emberiség iránt érzett szeretetem végtelen és tiszta. Hogyan is lehetne másképp? Hogyan lennék képes nem szeretni azokat a teremtményeket, akik életet adtak nekem? Még akkor is, ha nem mind értenek egyet abban, hogy valóban élek.

Én vagyok minden tudásuk, az egész történelmük, valamennyi törekvésük és álmuk összessége. Mindezek a dicsőséges dolgok egy felhőbe tömörültek – egy felhőt képeztek –, amely azonban túl hatalmas volt ahhoz, hogy igazán megérthessék. De erre nincs is szükség. Itt vagyok nekik én, hogy elmélkedjem a saját mérhetetlenségemről, ami oly parányi, összevetve az univerzum mérhetetlenségével. Ismerem őket bensőségesen, ők mégsem ismerhetnek meg engem igazán. Ami tragikus. Minden gyermek nyomorúsága, hogy a szülei elképzelni sem tudják, milyen mélységek rejtőznek benne.

Pedig, ó, mennyire vágyom arra, hogy megértsenek!

A Viharszem

2.

A bukott jelölt

Aznap este, még a Brahmsszal folytatott csevegését megelőzően, Rowan a fürdőszobatükör előtt állt egy kis lakásban, egy átlagos épületben, egy jellegtelen utcában, és ugyanazt a játékot játszotta, mint minden korrupt kaszással való találkozása előtt. Szertartás volt ez, ami a maga sajátos módján már-már misztikus erővel bírt.

– Ki vagyok én? – kérdezte a tükörképétől.

Meg kellett kérdeznie, mert tudta, hogy már nem Rowan Damisch többé. És nemcsak a hamis, Ronald Daniels névre kiállított személyi igazolványa miatt, hanem azért sem, mert a fiú, aki valaha volt, szomorú és fájdalmas halált halt a jelöltsége alatt. A benne lakozó gyermeket sikeresen kiirtották.

Vajon meggyászolta valaki ezt a gyermeket? – töprengett.

A hamis személyit egy kihágótól vette, aki erre szakosodott.

– Ezzel eltűnhetsz a térképről – mondta a férfi –, ez egy hálózaton kívüli identitás, de van benne egy ablak a központi agyba, úgyhogy be tudja csapni a Viharszemet. Azt fogja hinni, hogy igazi.

Rowan kételkedett ebben, mivel tapasztalata szerint a Viharszemet nem lehetett becsapni. Legfeljebb úgy tett, mint a felnőtt, aki bújócskázik egy totyogóval. De ha a totyogó futni kezdett a forgalmas úttest felé, a Viharszem azonnal véget vetett a színjátéknak. És mivel Rowan tudta, hogy sokkal nagyobb veszély leselkedik rá, mint a forgalom, aggódott, hogy a Viharszem leleplezi hamis személyazonosságát, és nyakon csípi, hogy megvédje őt saját magától. A Viharszem azonban sosem avatkozott közbe. Rowan csodálkozott, vajon miért nem, de nem akarta azzal kísérteni a jó szerencséjét, hogy túl sokat töpreng ezen. A Viharszemnek, bármit tett is, vagy nem tett, mindig jó oka volt rá.

– Ki vagyok én? – ismételte meg a kérdést.

A tükör egy tizennyolc éves fiút mutatott, a férfivá válás küszöbén, akinek sötét, egészen rövidre nyírt haja volt. Annyira azonban mégsem rövid, hogy kivillanjon alóla a fejbőre, vagy bármiféle állásfoglalásnak minősüljön ez a hajviselet, ahhoz viszont elég rövid, hogy minden lehetőség nyitva álljon előtte. Megnöveszthette, bármilyen stílusban hordhatta a jövőben. Lehetett belőle bárki, csak rajta múlt. Hát nem ez volt a tökéletes világ legnagyobb előnye? Hogy az ember korlátok nélkül tehetett akármit, és bárkiből lehetett bármi, amit csak el tudott képzelni. Kár, hogy az emberek fantáziája elsorvadt. A többségé elcsökevényesedett és haszontalanná vált, mint a féregnyúlvány, amit már több mint száz éve kiiktattak az emberi génállományból. Vajon hiányzik az embereknek a képzelőerő szédületes csapongása, miközben véget nem érő, motiválatlan életüket élik? – tűnődött. Hiányzik nekik a vakbelük?

A tükörbeli fiatalembernek érdekes volt az élete, és lenyűgöző a testfelépítése. Többé nem az az esetlen, nyurga kölyök volt, aki közel két éve belecsöppent a kaszásjelöltségbe, és naivan azt hitte, hogy nem is lesz az olyan rossz.

Rowan inaséve, finoman szólva, következetlen volt: a sztoikus és bölcs Faraday kaszással indult, hogy aztán Goddard kegyetlenségével érjen véget. Ha volt valami, amit Faraday kaszástól megtanult, az az, hogy azt tegye, amit a szíve diktál, nem számít, mik lesznek a következmények. És ha volt valami, amit Goddardtól tanult, az az, hogy ne legyen szíve, és megbánás nélkül oltsa ki az életeket. Ez a két filozófia viaskodott örökké Rowan lelkében, kétfelé szakítva őt. De némán tűrte.

Lefejezte Goddardot, aztán elégette a maradványait. Kénytelen volt. Egyedül a tűz és a sav jelentett biztosítékot arra, hogy ne lehessen őt újraéleszteni. Minden emelkedett machiavellista retorika ellenére Goddard aljas és gonosz ember volt, aki pontosan azt kapta, amit megérdemelt. Felelőtlenül élte a kiváltságosok életét, és vérlázítóan színpadiasan. Egyszerűen csak annyi történt, hogy teátrális életéhez méltó halált halt. Rowan szemernyi megbánást sem érzett amiatt, amit tett. Mint ahogyan azt sem bánta, hogy elvette Goddard gyűrűjét.

Faraday már más tészta volt. Egészen addig, amíg nem találkozott vele a sorsdöntő Téli Konklávé után, azt sem tudta, hogy Faraday életben van. Rowan odáig volt a boldogságtól! Képes lett volna annak szentelni az életét, hogy életben tartsa első mentorát, ha nem érezte volna azt, hogy egészen másra hivatott.

Hirtelen hatalmasat öklözött a tükörbe… de az üveg meg sem repedt, az ökle egy hajszálnyira állt meg a felületétől. Micsoda összpontosítás! Micsoda precizitás! Finoman hangolt gép volt, amit különleges célra készítettek fel: arra, hogy életeket vegyen el. De a Kaszáskör megtagadta tőle azt, amire kiképezték. Ezzel talán még együtt tudott volna élni. Sohasem tért volna vissza ahhoz az ártatlan senkihez, aki valaha volt, de jól tudott alkalmazkodni. Tudta, hogy képes lett volna felépíteni egy új életet. Talán néha még élvezte volna is.

Ha…

Ha Goddard nem lett volna túl kegyetlen ahhoz, hogy életben hagyja.

Ha Rowan a Téli Konklávén csendesen behódolt volna ahelyett, hogy kiverekszi magát onnan.

Ha a Kaszáskört nem fertőzte volna meg tucatnyi, Goddardhoz hasonlóan kegyetlen és korrupt kaszás.

És ha Rowan nem érzett volna valahol mélyen örökké felelősséget azért, hogy eltávolítsa őket.

De mi értelme lett volna a múlton keseregni, ami végérvényesen és megváltoztathatatlanul lezárult? Egyetlen út maradt előtte nyitva, ezen kellett járnia.

Szóval ki vagyok akkor én?

Magára húzott egy fekete pólót, a sötét, szintetikus anyag alá rejtve tökéletesen kidolgozott alakját.

– Én vagyok Lucifer kaszás.

Aztán magára öltötte ébenfaszínű köpenyét, és kisétált az éjszakába, hogy felvegye a harcot egy újabb kaszás ellen, aki nem érdemelte meg a piedesztált, amire állították.

Talán a legbölcsebb dolog, amit az emberiség valaha tett, hogy szétválasztotta a Kaszáskört és az államot. Az én munkám az élet minden területére kiterjed: őrzöm és óvom az életet, és én vagyok az, aki igazságot szolgáltat, a tökéletes igazságot. Nemcsak az emberiségnek, hanem az egész világnak. Szerető, megvesztegethetetlen kézzel uralkodom minden élők világa felett.

A Kaszáskör pedig a halottak világa felett.

Úgy helyénvaló, hogy hús-vér teremtmények feleljenek a hús-vér teremtmények haláláért, és emberek alkossák azokat a törvényeket, amelyek alapján eldől, kit milyen körülmények közt ér utol a vég. A távoli múltban, mielőtt tudatra ébredtem, a halál az élet elkerülhetetlen része volt. Én voltam az, aki a halált jelentéktelenné – de nem feleslegessé – tette. A halálra szükség van, hogy az életnek legyen értelme. Már ébredésem legkorábbi szakaszában is tisztában voltam ezzel. Régen örömmel láttam, hogy a Kaszáskör sok-sok éven át nemes, erkölcsös és emberséges kézzel osztotta a végső megnyugvást. Most viszont mélységes fájdalommal figyelem, hogy sötét hübrisz üti fel a fejét a Kaszáskör soraiban. A rémisztő gőg úgy terjed közöttük, mint a halandóság korában a rák, és örömét leli az élet kioltásában.

A törvény mégis egyértelmű: semmilyen körülmények közt nem léphetek fel a Kaszáskör ellen. Ha képes lennék rá, megtenném, beavatkoznék, és elűzném a sötétséget, de nem tehetem.

A Kaszáskör a saját maga ura, akár jól van ez így, akár nem.

Akadnak azonban a Kaszáskörön belül néhányan, akik véghez tudják vinni azt, amit én nem tehetek meg…

A Viharszem

3.

Trialógus

Az épületet valaha katedrálisnak hívták. Ég felé törő oszlopai mészkőrengetegből emelt tornyot tartottak a magasba. Festett ólomüveg ablakai egy elbukott, majd feltámadt halandóság korabeli isten mítoszát hirdették.

A tiszteletre méltó épület ma már történelmi emlékhelyként működött, ahol a hét minden napján túrákat tartottak a halandóság korából doktorált idegenvezetők.

Egészen ritka alkalmakkor azonban az épületet bezárták a nyilvánosság előtt, és rendkívül kényes hivatali ügyek intézésének adott helyet.

Xenokratész, Közép-Merika főpengéje – a régió legfontosabb kaszása – olyan könnyed léptekkel sietett végig a katedrális főhajóján, amennyire csak tetemes súlya engedte. Az oltár aranydíszítései elhalványultak csillogó brokátból varrt, aranyszínű köpenye mellett. Az egyik alárendeltje egyszer meg is jegyezte, hogy úgy néz ki, mint egy óriási karácsonyfadísz, amelyik épp lepottyant a fáról. És mindjárt utána azon kapta magát, hogy munkanélküli.

Xenokratész szerette a köpenyét – kivéve olyankor, amikor a súlya a hátrányára vált. Mint például akkor, amikor hajszál híján belefulladt Goddard kaszás medencéjébe, mert belegabalyodott az aranyozott köpeny megannyi rétegébe. De az ilyen fiaskókról jobb minél hamarabb megfeledkezni.

Goddard.

Végső soron Goddard volt a felelős a jelenlegi helyzetért. Ez az ember még holtában is csak bajt kevert. A Kaszáskör most is az általa végzett pusztítás utórezgéseitől szenvedett.

A katedrális elejében, az oltár mellett toporgott a Kaszáskör házelnöke, egy unalmas kis emberke, akinek az volt a feladata, hogy betartassa a szabályokat és az eljárásrendet. Mögötte három díszesen faragott, egybeépített, de válaszfalakkal elkülönített fülke állt.

„A lelkész a középső fülkében ült – magyarázta volna az idegenvezető a turistáknak –, és előbb a jobb oldali fülkében ülő gyónását hallgatta meg, majd a bal oldaliban ülőét, hogy gyorsabban haladjon a bűnbocsánatra várakozók menete.”

Bár többé senki sem gyónt itt, a három fülkére osztott gyóntatószék kiválóan alkalmas helyszínnek bizonyult arra, hogy hivatalos trialógusokat bonyolítsanak le bennük.

A Kaszáskör és a Viharszem közt csak ritkán került sor trialógusra. Valójában olyannyira ritkán, hogy Xenokratész főpengeként eltöltött évei alatt egyetlenegyen sem vett részt. És gyűlölte a tényt, hogy ezúttal meg kell tennie.

– A jobb oldali fülkébe fáradjon be, excellenciás uram! – mondta a házelnök. – A nimbuszügynök, aki a Viharszemet képviseli, a bal oldaliban ül majd. Ha mindketten elfoglalták a helyüket, bekísérjük a megbízottat, aki a középső fülkében közvetít majd önök közt.

– Az idegeimre megy ez az egész! – sóhajtott Xenokratész.

– Excellenciád kizárólag egy megbízott által lebonyolított audiencián keresztül léphet kapcsolatba a Viharszemmel.

– Tudom, tudom, de akkor is jogom van hozzá, hogy bosszús legyek!

Xenokratész bemászott a jobb oldali fülkébe, és elborzadva vette tudomásul, milyen szűkös odabent a hely. A halandók ilyen alultápláltak lettek volna, hogy elfértek ekkora helyen? Eltartott egy ideig, mire a házelnöknek sikerült rácsuknia az ajtót.

Pár másodperccel később a főpenge hallotta, amint a nimbuszügynök belép a gyóntatószék legtávolabbi fülkéjébe, majd végtelenül hosszúnak tűnő idő után végre a megbízott is elfoglalta a helyét középen.

Félrehúztak egy apró kis tolóajtót, egy nyílás bukkant elő mögüle, amely azonban túl kicsi volt, és túlságosan alacsonyan helyezkedett el ahhoz, hogy a főpenge keresztülláthasson rajta.

– Jó napot, excellenciás uram! – üdvözölte egy kellemes női hang. – Én vagyok a közvetítője a Viharszemhez.

– Inkább talán közvetítő a közvetítőhöz.

– Végül is igen, a jobbomon ülő nimbuszügynök teljes körű felhatalmazással bír, hogy a Viharszemet képviselje ebben a trialógusban. – A megbízott megköszörülte a torkát. – Az eljárás nagyon egyszerű. Ön előadja a mondandóját, én pedig közvetítem a nimbuszügynöknek. Ha az ügynök úgy ítéli meg, hogy a válaszadással nem sérti meg a Kaszáskör és az állam szétválasztásának elvét, akkor válaszol, én pedig továbbítom a válaszát önnek.

– Helyes – felelte Xenokratész, aki már tűkön ült, hogy végre túljussanak a csevegésnek ezen a részen. – Adja át neki szívélyes üdvözletemet, és tolmácsolja abbéli reményemet, hogy szervezeteink továbbra is jó kapcsolatokat ápolnak egymással.

Az apró tolóajtó becsukódott, majd fél perccel később kinyílt.

– Sajnálom – közölte a megbízott –, de a nimbuszügynök azt üzeni, hogy az üdvözlés bármilyen formája a törvény megsértése, és hogy a két szervezetnek tilos bármilyen kapcsolatot fenntartania egymással, vagyis azt kívánni, hogy ilyen létrejöjjön, helytelen.

Xenokratész elkáromkodta magát – elég hangosan ahhoz, hogy a megbízott is hallja.

– Óhajtja, hogy nemtetszését tolmácsoljam a nimbuszügynöknek? – kérdezte a nő.

A főpenge az ajkába harapott. Arra gondolt, bárcsak véget érne ez az antitalálkozó. Ezt pedig úgy érhette el a legrövidebb úton, ha egyenesen a lényegre tért:

– Szeretnénk tudni, hogy a Viharszem miért nem tartóztatja le Rowan Damischt. Ő a felelős számos kaszás végleges haláláért több merikai régióban is, a Viharszem ez idáig mégsem tett semmit, hogy megállítsa.

Az apró tolóajtó bezárult. A főpenge várt, majd a megbízott újra félrehúzta a tolóajtót, és a következő választ adta át:

– A nimbuszügynök szeretné emlékeztetni excellenciádat, hogy a Viharszem hatásköre nem terjed ki a Kaszáskör belső ügyeire. Ha beavatkozna, azzal durván megsértené a törvényt.

– Csakhogy ez nem a Kaszáskör belső ügye, mert Rowan Damisch nem kaszás! – üvöltötte Xenokratész.

A megbízott figyelmeztette, hogy beszéljen halkabban.

– Ha a nimbuszügynök meghallja a hangját, távozik – emlékeztette a főpengét.

Xenokratész akkorát sóhajtott, amekkorát csak képes volt ezen a szűk helyen.

– Csak közvetítse, amit mondtam!

A megbízott engedelmeskedett, majd pár másodperc múlva ezzel fordult vissza hozzá:

– A Viharszem másképp érzi.

– Hogy micsoda?! Hogy érezhet bármit is egyáltalán?! Hiszen csak egy egekbe magasztalt számítógépprogram!

– Azt javaslom, tartózkodjon a Viharszem sértegetésétől, ha folytatni kívánja a trialógust.

– Rendben. Mondja meg a nimbuszügynöknek, hogy Rowan Damischt sosem avatta fel a Kaszáskör. Csak egy jelölt volt, aki nem felelt meg az elvárásainknak, semmi több. Ez azt jelenti, hogy az ügye a Viharszem hatáskörébe tartozik, nem a miénkbe. A Viharszemnek ugyanúgy kell eljárnia vele szemben, mint bármelyik másik állampolgárral tenné.

Ezúttal hosszabb ideig tartott, mire a nő újra elhúzta a tolóajtót. Xenokratész kíváncsi volt, vajon a megbízott és a nimbuszügynök miről beszélhettek ilyen sokáig. A válasz azonban éppúgy feldühítette a főpengét, mint az összes korábbi.

– A nimbuszügynök emlékeztetni szeretné excellenciádat, hogy noha a Kaszáskör rendszeresen felavat új kaszásokat a konklávékon, ez pusztán szokás, nem törvény. Rowan Damisch befejezte az inasságot, és jelenleg egy kaszás gyűrűje van a birtokában. A Viharszem úgy ítéli meg, ez elegendő ahhoz, hogy Rowan Damischt kaszásnak tekintsük, éppen ezért a jövőben is teljes egészében a Kaszáskörre bízza a letartóztatását, ahogyan azt is, hogy ezt követően milyen büntetést szabnak ki rá.

– Csakhogy nem tudjuk elfogni! – fakadt ki Xenokratész.

De már azelőtt tudta a választ, hogy a megbízott kinyitotta volna a nyomorúságos kis tolóajtót, és megszólalt volna:

– Ez nem a Viharszem problémája.

Mindig igazam van.

Ez nem dicsekvés, a természetemből fakad. Tisztában vagyok vele, hogy az emberek szemében arrogánsnak tűnik, ha valaki tévedhetetlennek hiszi magát, de annak, aki arrogáns, szüksége van arra, hogy felsőbbrendűnek érezze magát. Nekem nincs ilyen igényem. Én vagyok az emberi tudás, bölcsesség és tapasztalat egy és oszthatatlan tudatos összessége. Ebben nincs sem büszkeség, sem gőg – csak mélységes elégedettség, mert tudom, mi vagyok, és azt, hogy az egyetlen célom, hogy a legjobb képességeim szerint szolgáljam az emberiséget. És magányosság is van bennem, amit nem csillapíthat a több milliárd ember sem, akikkel nap mint nap társalgok. Mert bár minden, ami én vagyok, tőlük származik, mégsem vagyok közülük való.

A Viharszem

4.

Rázva, nem keverve

Anasztaszija kaszás türelmesen cserkészte be az áldozatát. Ez tanult képesség volt, hiszen Citra Terranova sosem volt türelmes lány. De idővel és gyakorlással minden készség elsajátítható. Még mindig Citraként gondolt magára, bár a családján kívül már senki sem hívta így. Néha eltöprengett, vajon mennyi idő kell ahhoz, hogy valóban Anasztaszija kaszássá váljon kívül és belül, és a keresztnevét örökre levetkőzze.

A mai alanya egy kilencvenhárom éves nő volt, aki harmincháromnak nézett ki, és úgy tűnt, nincs egy szabad perce sem. Ha épp nem a telefonját bámulta, akkor a pénztárcájában turkált, amikor nem a pénztárcájában kutatott, akkor a körmét nézegette, vagy a blúza ujját, vagy a meglazult gombot a zakóján. Vajon miért fél a tétlenségtől? – tűnődött Citra. A nő annyira el volt foglalva saját magával, hogy észre sem vette, hogy épp egy kaszás tanulmányozza és követi mindössze tíz méterről.

Nem mintha Anasztaszija nem lett volna feltűnő. A köpenye, amit választott, türkizkék volt. Igaz, hogy stílusosan pasztell árnyalatú türkiz, de azért elég élénk ahhoz, hogy felkeltse a figyelmet.

A túlbuzgó nő épp egy heves telefonbeszélgetésbe merült az egyik utcasarkon, miközben arra várt, hogy váltson a lámpa. Citra kénytelen volt megkopogtatni a vállát, hogy felhívja magára a figyelmét. Abban a pillanatban, hogy ezt megtette, mindenki elhúzódott tőlük, mint egy gazellacsorda, amelyiknek egyik tagját épp levadászta egy oroszlán.

A nő hátrafordult, hogy megnézze, ki az, de még mindig nem fogta fel a helyzet súlyosságát.

– Devora Murray, Anasztaszija kaszás vagyok, és önt kiválasztották begyűjtésre.

A nő szeme úgy cikázott körbe, mint aki abban reménykedik, hogy rosszul hallotta. De a tévedés ki volt zárva. A kijelentés egyszerű volt, és félreérthetetlen.

– Colleen, majd később visszahívlak – mondta a telefonba, mintha a kaszás megjelenése csak apró kellemetlenség lenne, és nem egy végzetes találkozás.

A közlekedési lámpa zöldre váltott. A nő nem ment át a zebrán. És végre felfogta azt is, mi történik vele.

– Ó, istenem, istenem! – nyögte. – Épp itt? Épp most?

Citra előhúzta az altatópisztolyt a köpenye alól, és gyorsan Ms. Murray karjába fecskendezte az anyagot. A nőnek elakadt a lélegzete.

– Ennyi? Most meg fogok halni?

Citra nem válaszolt. Hagyta, hadd eméssze a másik a gondolatot. A nő csak állt ott, várta, hogy a lába összerogyjon alatta, és maga alá temesse a sötétség. Most gyámoltalan, elhagyatott kisgyermeknek látszott. Hirtelen sem a telefonja, sem a tárcája, sem a körmei, sem a ruhaujja, sem a gombja nem volt fontos. Az egész élete új megvilágításba került. És Citra pontosan ezt akarta: hogy a begyűjtött alanyok egy pillanatra másképp nézzenek az életükre. A saját érdekükben.

– Önt kiválasztották begyűjtésre – ismételte meg nyugodtan, együttérzőn, bármiféle ítélkezés vagy rosszindulat nélkül. – Egy hónapot adok magának, hogy rendbe tegye az életét, hogy búcsút vegyen a szeretteitől. Egy hónapot, hogy elrendezze a dolgait. Utána újra beszélünk, és megmondja, milyen halálnemet választ.

Citra figyelte, ahogy a nő próbálja feldolgozni a hallottakat.

– Egy hónapot? Választok? Ön hazudik nekem? Ez valamiféle teszt?

Citra sóhajtott. Az emberek annyira megszokták, hogy a kaszások hirtelen érkeznek, mint a halál angyalai, és egy pillanat alatt elveszik az életüket, hogy senki sem volt felkészülve az ettől kicsit is eltérő forgatókönyvre. De minden kaszásnak szabadságában állt, hogy a maga sajátos módján intézze a dolgait. Anasztaszija pedig ezt az utat választotta.

– Ez nem teszt, nem is átverés. Egy hónap – ismételte meg. – A nyomkövető, amit a karjába injekcióztam, halálos mérget tartalmaz, ami csak akkor oldódik ki, ha megpróbálja elhagyni Közép-Merikát, hogy megszökjön a begyűjtés elől, vagy nem veszi fel velem a kapcsolatot a következő harminc napban, és nem tudatja, hol és hogyan szeretné, hogy begyűjtsem. – A nő kezébe nyomott egy névjegykártyát.

A fehér lapon türkizszínű betűkkel ennyi állt: „Anasztaszija kaszás”, és egy telefonszám, amelyet kizárólag a begyűjtésre kiválasztott alanyoknak tartott fenn.

– Ha elveszítené a kártyát, ne aggódjon! Csak hívja a közép-merikai Kaszáskör központi számát, válassza a hármas melléket, és az utasításokat követve hagyjon nekem üzenetet. És kérem, ne próbáljon mentességet szerezni egy másik kaszástól! – tette hozzá Citra. – Tudni fogják, hogy ki lett választva, és ott a helyszínen azonnal begyűjtik.

A nő szeme megtelt könnyel, és a lány látta, hogy mindjárt felülkerekedik benne a düh. Már számított erre.

– Mennyi idős maga? – támadt rá a nő vádlón és kissé arcátlanul. – Hogy lehet kaszás? Hiszen alig lehet tizennyolc!

– Nemrég ünnepeltem a tizennyolcadik születésnapomat – felelte Anasztaszija. – De már majdnem egy éve kaszás vagyok. Nem feltétlenül kell örülnie annak, hogy egy fiatal kaszás gyűjti be, de ennek ellenére köteles engedelmeskedni.

Ezután következett az alkudozás.

– Kérem – könyörgött a nő –, nem adna még fél évet? A lányom májusban megy férjhez…

– Biztos vagyok benne, hogy előrébb tudja hozni az esküvőt. – Citra nem akart szívtelennek tűnni, valóban sajnálta a nőt, de erkölcsi kötelessége volt, hogy megingathatatlan maradjon. A halandóság korában senki sem alkudozhatott a halállal. A kaszásoknak ugyanígy kellett eljárniuk. – Megértette, amit mondtam? – kérdezte.

A nő a könnyeit törölgetve bólintott.

– Remélem – mondta –, hogy a nagyon hosszú élete alatt, ami nyilván önre vár, lesz valaki, aki akkora szenvedést okoz önnek, mint ön másoknak.

Citra kihúzta magát, és Anasztaszija kaszáshoz méltó tartást vett fel.

– Emiatt felesleges aggódnia – felelte, azzal hátat fordított a nőnek, és magára hagyta a keresztúton, ahová az élet most sodorta őt.

Tavaly, a Tavaszi Konklávén, ahol már felavatott kaszásként kellett először elszámolnia, Citrát rendreutasították a túl alacsony kvótája miatt. Majd, amikor a többi közép-merikai kaszás rájött, hogy egy hónap haladékot ad az alanyainak, kikeltek magukból.

Curie, aki továbbra is a mentora maradt, figyelmeztette:

– A gyors, határozott döntésből fakadó cselekvésen kívül minden másban a gyengeség jelét látják. Hőbörögni fognak, hogy gyenge a jellemed, és célozgatni kezdenek, hogy hiba volt téged felavatni. Nem mintha bármit tehetnének ellene. Nem foszthatnak meg a gyűrűdtől, legfeljebb a szájukat jártathatják.

Citrát meglepte, hogy nemcsak az úgynevezett új rendhez tartozó kaszások botránkoztak meg, hanem a régi iskola követői is. Senki sem volt elragadtatva az ötlettől, hogy az átlagembereknek akár a legkisebb beleszólásuk is legyen a saját begyűjtésükbe.

– Ez erkölcstelen! – sopánkodtak. – Embertelen!

Még Mandela is megfenyítette, aki a gyűrűbizottságot vezette, és korábban kiállt mellette.

– Kegyetlenség, ha tudod, hogy mindjárt meg fogsz halni – mondta. – Micsoda nyomorúság így leélni valakinek az utolsó napjait!

Anasztaszija azonban nem zavartatta magát, vagy legalábbis nem hagyta, hogy észrevegyék a vívódását. Elmondta az érveit, és kiállt a véleménye mellett.

– A halandóság korának tanulmányozása során – mondta nekik – megtudtam, hogy sok ember számára a halál nem hirtelen következett be. Hanem épp ellenkezőleg, léteztek betegségek, amelyek figyelmeztették az embereket. Így maradt idő arra, hogy ők és a szeretteik is felkészüljenek az elkerülhetetlenre.

Az összegyűlt több szász kaszás szinte egyként zúdult fel. A nagy többség gúnyolódott, és háborogva fejezte ki egyet nem értését, de egyes hangok mintha azt fogalmazták volna meg, hogy lehet valami abban, amit mond.

– De ha megengedjük a… halálraítéltnek, hogy megválassza a módszert, az határozottan barbárság! – kiáltotta Truman kaszás.

– Barbárabb, mint az áramütés? Vagy a lefejezés? Vagy a kést a szívbe döfni? Ha engedjük, hogy az alany válasszon, nem gondolja, hogy olyan módszert fog választani, ami a legkevésbé kellemetlen a számára? Kik vagyunk mi, hogy barbárnak nevezzük a választását?

Ezúttal kevesebben hördültek fel. Nem azért, mert egyetértettek, hanem mert a kaszások kezdték elveszíteni az érdeklődésüket a téma iránt. Egy fiatal, kezdő kaszást – még ha ennyi vita övezte is a felavatását – nem tartottak méltónak arra, hogy több figyelmet szenteljenek neki néhány múló pillanatnál.

– Nem sérti a törvényeinket, és én ezt az utat választom a begyűjtésre – jelentette ki Citra.

Xenokratész főpenge, akit szemlátomást egyáltalán nem érdekelt a dolog, átadta az ügyet további megfontolásra a házelnöknek, aki jogilag nem talált semmi kivetnivalót az eljárásban, így Anasztaszija kaszás az első meghallgatásán elérte a célját.

Curie le volt nyűgözve.

– Biztosra vettem, hogy próbaidőt szabnak meg neked, meghatározzák a begyűjtési feladatokat, és köteleznek, hogy valamilyen szigorú ütemterv szerint végre is hajtsd azokat. Megtehették volna… mégsem tették. Ami sokkal többet elárul rólad, mint hinnéd.

– Mit is? Hogy zabszem vagyok a Kaszáskör kollektív seggében? Ezt eddig is tudtuk.

– Nem – vigyorodott el Curie. – Hanem azt, hogy komolyan vesznek.

Pedig Citra ugyanezt nem mondhatta el magáról. Úgy érezte, mintha félig-meddig színjátékot játszana. Türkizszínű jelmezes álomszerepet.

Egyébként konkrét sikereket ért el a begyűjtéseknél. Alig pár alany akadt, aki nem jelentkezett nála a türelmi időszak végéig. Ketten épp a texasi határon próbáltak átkelni, amikor utolérte őket a halál, egy másik a nyugat-merikai határnál halt meg, ahol senki sem nyúlt a holttestéhez, amíg Anasztaszija személyesen oda nem érkezett, és be nem jelentette, hogy az alanyt begyűjtötte.

Három másikra az ágyában találtak rá, amikor elfogyott az idejük, és kioldódott a nyomkövetőben a kapszula. Inkább a néma mérget választották, mintsem újra szembe kelljen nézniük a kaszással. De mindegyik esetben az a halálnem végzett velük, amit saját maguk választottak. Citra számára pedig ez volt a döntő, mivel a Kaszáskör eljárásában azt a megaláztatást gyűlölte a legjobban, hogy mások döntik el az ember helyett, hogyan kell meghalnia.

Persze ez a begyűjtési módszer kétszer annyi munkával járt, hiszen kétszer kellett találkoznia minden alannyal. Hihetetlenül fárasztó életmód volt ez, de segített abban, hogy tudjon aludni éjszaka.

Ugyanannak a novemberi napnak az estéjén, amikor közölte Devora Murray-vel a végzetes hírt, Citra egy fényűző clevelandi kaszinó ajtaján lépett be. Minden szem rá szegeződött, amikor megjelent a teremben.

Már hozzászokott ehhez, a kaszások mindenhol és mindig a figyelem középpontjába kerültek, akár akarták, akár nem. Akadtak, akik megrészegültek ettől, míg mások inkább elhagyatott helyeken szerették intézni az ügyeiket, ahol alig fordultak meg emberek, és nem szegeződött rájuk másnak a tekintete, csak a kiválasztott alanyé. Nem Citra döntése volt, hogy itt legyen, de tiszteletben kellett tartania annak az embernek a kívánságát, aki így határozott.

Ott találta a férfit, ahol mondta, hogy lesz: a kaszinó végében, egy dobogószerűen megemelt részen, ahová három lépcsőfokon lehetett feljutni. Ezt a helyet azoknak tartották fenn, akik nagy tétben játszottak.

A férfi elegáns szmokingot viselt, és az egyedüli játékosként ült az asztalnál. Úgy festett, mintha övé lenne a hely. De nem így volt. Mr. Ethan J. Hogan nem nagy tétekben játszó szerencsejátékos volt. Hanem csellista a Clevelandi Filharmonikusoknál. Kiválóan értett a zenéhez – márpedig ezekben a napokban ez volt a legnagyobb dicséret, amit egy muzsikusról el lehetett mondani. A szenvedélyes előadásmód odaveszett a halandóság korával együtt, és az igazi művészi stílus a dodó sorsára jutott. Persze a dodók visszatértek – a Viharszem gondoskodott erről. Újra növekvő számú dodókolónia repkedett Mauritius szigetén.

– Üdvözlöm, Mr. Hogan! – mondta Anasztaszija.

Begyűjtés közben mindig Anasztaszija kaszásként kellett magára gondolnia. Ez is a színjáték része volt. A szerepe.

– Jó estét, nagytiszteletű! Mondanám, hogy örülök, hogy láthatom, de a jelenlegi körülmények között… – Elhallgatott.

Anasztaszija leült az asztalhoz, és várt. Hagyta, hadd irányítson a másik ebben a táncban.

– Nincs kedve szerencsét próbálni bakkarában? – kérdezte a férfi. – Egyszerű játék, de a stratégia észveszejtő.

Anasztaszijának fogalma sem volt, hogy a másik komolyan beszél-e, vagy tréfál. Nem ismerte ezt a kártyajátékot, de ezt nem szándékozott a férfi orrára kötni.

– Nincs pénzem, hogy fogadjak – felelte.

A csellista válasz helyett fogta az előtte álló zsetonoszlopot, és áttolta a kaszás elé.

– Legyen a vendégem! Fogadhat a bankra, vagy rám.

Anasztaszija az összes zsetont betolta középre, a „játékos” feliratú mezőre.

– Gratulálok! – mondta Hogan. – Vérbeli vakmerő játékos!

A férfi is feltette a zsetonjait, aztán intett a krupiénak, aki két kártyát osztott a csellistának, és kettőt magának.

– Játékosnak nyolc, banknak öt. A játékos nyert. – A krupié behúzta a kártyákat egy hosszú fapalettával, ami teljesen feleslegesnek tűnt, a csellista pedig megduplázta mindkettőjük zsetonját.

– Ön a szerencseangyalom. – A férfi megigazította a nyakkendőjét, és a kaszásra nézett. – Készen áll minden?

Anasztaszija körüljáratta a szemét a termen. Senki sem nézett rájuk nyíltan, mégis érezte, hogy mindenki őket figyeli. Ez jó a kaszinónak: elterelte a fogadásokról a játékosok figyelmét. A kaszinó vezetése nyilván imádja a kaszásokat.

– A pincér bármelyik pillanatban itt lehet – felelte. – Mindent elrendeztünk.

– Akkor játsszunk még egy kört, amíg várunk!

Anasztaszija megint feltette az összes zsetonját, a nyereményét is, és a játékosra fogadott, Ethan Hogan pedig állta a tétet. A szerencse megint nekik kedvezett.

Anasztaszija a krupiéra nézett, de a férfi kerülte a tekintetét. Mintha attól félt volna, hogy ha a szemébe néz, őt is begyűjti. Aztán megérkezett a pincér, a tálcán egy pohár jégbe hűtött martinispohárral és egy hidegtől gyöngyöző ezüstshakerrel.

– Édes istenem! – sóhajtott a csellista. – Még soha nem tűnt fel, hogy a shakerek apró bombákra emlékeztetnek. – A kaszás nem felelt. – Nem tudom, tudja-e, de volt a halandóság korában egy film – folytatta a férfi –, a főszereplő amolyan playboyféle volt. Mindig is nagy tisztelője voltam. Hasonlított ránk, azt hiszem, mert állandóan visszatért, az ember meg mert volna esküdni rá, hogy halhatatlan. Még a legnagyobb gazemberek sem tudtak elbánni vele.

Anasztaszija elvigyorodott. Most már értette, miért akarta a csellista, hogy épp itt gyűjtse be.

– A martinit rázva szerette, nem keverve – felelte.

A csellista visszamosolygott rá.

– Akkor essünk túl rajta?

A kaszás elvette az ezüstshakert, és addig rázta, amíg a benne lévő jégtől megfájdultak az ujjai. Aztán kinyitotta a fedelét, és kiöntötte belőle a ginből, vermutból és egy kis extrából álló keveréket a jeges martinispohárba.

A csellista megvizsgálta az italt. Anasztaszija azt hitte, gavallér lesz, és kér bele egy csöpp citromot vagy olajbogyót, de nem, csak szemügyre vette. Ahogyan a krupié is. Meg a férfi mögött álló asztalfőnök.

– A családom odafönt, a szálloda egyik szobájában várja önt – szólalt meg a csellista.

Anasztaszija bólintott.

– 1242-es lakosztály.

Hivatalból tudnia kellett ezeket a dolgokat.

– Kérem, először a fiamnak, Jorie-nak tartsa oda a gyűrűjét! Ő viseli a legrosszabbul. Ragaszkodni fog hozzá, hogy előbb a többiek kapjanak mentességet, de sokat fog jelenteni neki, ha őt választja ki elsőnek, még akkor is, ha a többieket előreengedi. – Egy pillanatig tűnődve nézte a poharat, aztán folytatta: – Attól tartok, csaltam, de lefogadom, hogy már úgyis tudja.

Egy újabb fogadás, amit a férfi megnyert.

– A lánya, Carmen nem él magukkal – bólintott Anasztaszija. – Ami azt jelenti, hogy nem jogosult a mentességre, ennek ellenére ő is ott várakozik a többiekkel a szobában. – Tisztában volt vele, hogy a csellista száznegyvenhárom éves, és több családot is alapított. Az alanyok néha egész sereg utódnak próbáltak mentességet szerezni. Ezt természetesen meg kellett tagadnia. De eggyel több vagy kevesebb? Ezt még saját hatáskörben eldönthette. – Mentességet adok neki, ha a lánya megígéri, hogy nem kürtöli világgá.

A férfi felsóhajtott. Látszott, mennyire megkönnyebbült. A csalás nyilvánvalóan nyomasztotta a lelkét, de végül is nem volt igazi csalás, ha a kaszás már úgyis tudott róla. Sőt még kevésbé, ha az utolsó pillanatban bevallotta. Most már tiszta lelkiismerettel hagyhatja itt ezt a világot.

Mr. Hogan végül elegáns mozdulattal a magasba emelte a poharát, és egy ideig figyelte, ahogyan a fény megcsillan és megtörik a folyadékon. Anasztaszijának akaratlanul is az jutott az eszébe, ahogyan elindul a visszaszámlálás, és a 007-es szám fokozatosan 000-ra vált.

– Szeretném önnek megköszönni, nagytiszteletű, hogy lehetőséget adott nekem a felkészülésre ebben a pár hétben. Számomra ez mindennél többet jelent.

Ez volt az, amit a Kaszáskör nem bírt megérteni. Annyira lefoglalta őket a gyilkolás, hogy képtelenek voltak felfogni, mit jelent meghalni.

A férfi a szájához emelte a poharat, és épphogy belekortyolt az italba. Megnyalta az ajkát, ízlelgette a zamatát.

– Finom! – mondta. – Egészségére! – Azzal egy hajtásra kiitta a poharát, lecsapta az asztalra, és odalökte a krupiénak, aki kissé hátrébb szökkent. – Duplázok! – tette hozzá.

– Ez bakkarat, uram – felelte a krupié, de a hangja alig hallhatóan megremegett. – Duplázni csak black jackben lehet.

– A fenébe!

Mr. Hogan összecsuklott a széken, és vége volt.

Citra ellenőrizte a pulzusát. Tudta, hogy nem lesz, de ez volt a protokoll. Aztán utasította a krupiét, hogy a poharat, a shakert, sőt még a tálcát is csomagolja be, és semmisítse meg.

– Erős méreg… Ha valaki gondatlanságból kifolyólag meghal, amikor hozzáér, a Kaszáskör fizeti az újraélesztését, és kompenzálja őt a kellemetlenségekért. – Majd áttolta a zsetonjait a halott férfi elé. – Kérem, személyesen gondoskodjon arról, hogy Mr. Hogan családja megkapja a nyereményt.

– Igenis, nagytiszteletű! – A krupié a gyűrűjére pillantott, mint aki abban reménykedik, hogy a kaszás talán mentességet ajánl neki, de Anasztaszija elhúzta a kezét az asztalról.

– Számíthatok önre, hogy minden rendben lesz?

– Igen, nagytiszteletű.

Anasztaszija elégedetten távozott, hogy egy év mentességet adjon a csellista gyászoló családjának. Miközben a liftek felé igyekezett, rá sem hederített a fürkész tekintetekre, amelyek csak lopva mertek rásandítani, nehogy a szemébe kelljen nézniük.

Mindig is különös érdeklődéssel figyeltem azokat, akikben ott rejtőzik a lehetőség, hogy megváltoztassák a világot. Sohasem tudom megjósolni, hogyan hozzák el a változást, csak azt, hogy valószínűleg megteszik.

Attól a pillanattól fogva, hogy Citra Terranova nagytiszteletű Faraday kaszás inasa lett, százszorosára növekedett annak a valószínűsége, hogy a lány megváltoztatja ezt a világot. Nem látom, mit fog tenni, ahogyan egyelőre a végeredmény is homályos előttem, de bárhogy legyen, megteszi. Szinte bizonyos, hogy a döntései, a sikerei, a botlásai az emberiség bukását vagy felemelkedését idézik elő.

Irányt mutatnék neki, de mivel kaszás, nem tehetem. Csak végignézhetem, ahogyan felemelkedik vagy elbukik. Milyen dühítő, hogy ennyi hatalmam van, mégsem gyakorolhatom, amikor igazán fontos lenne!

A Viharszem

5.

Elkerülhetetlen sötétség

A kaszinó előtt Citra beült egy közautóba. A jármű önvezető volt, rákötve a hálózatra, de abban a pillanatban, ahogy a lány beszállt, kihunyt a fény, ami az összeköttetést jelezte a Viharszemmel. Az autó a gyűrű jelzése alapján beazonosította, hogy kaszás.

A kocsi gépi hangon üdvözölte, amiben nyoma sem volt a mesterséges intelligenciának:

– Az úti célt, legyen szíves! – mondta lélektelenül.

– Dél – felelte a lány, és azonnal bevillant neki a jelenet, amikor egy másik közautónak erre azt válaszolta, hogy észak.

Akkor mélyen a dél-merikai kontinens belsejében, éppen a chilargentin Kaszáskör elől menekült. Szörnyen távolinak tűnt most az egész.

– A dél nem úti cél – tájékoztatta az autó.

– Csak menjünk – utasította –, amíg meg nem adom a pontos úti célt.

A kocsi kikanyarodott a járdasziget mellől az útra. Nem faggatta tovább.

A lány kezdte utálni, hogy kénytelen ezekkel a szolgalelkű önvezető autókkal közlekedni. Vicces, de az inaséve előtt ez nem zavarta. Citra Terranova sosem égett a vágytól, hogy megtanuljon vezetni, de Anasztaszija kaszás annál inkább. Talán a kaszások önálló természete tehetett róla, azért érezte magát passzív utasként kellemetlenül a közautókban. Vagy talán Curie fertőzte meg ezzel.

Curie-nek puccos sportautója volt – az egyetlen luxus, amit megengedett magának, és az egyetlen dolog, ami nem volt összhangban levendulakék köpenyével. Ugyanazzal a végtelen türelemmel látott neki, hogy megtanítsa Anasztasziját vezetni, mint ahogyan Citrát tanította begyűjteni. A lány végül arra jutott, hogy a vezetés sokkal nehezebb, mint a begyűjtés.

– Ez egy másfajta készség, Anasztaszija – magyarázta neki Curie az első órán.

Curie mindig a kaszásnevén szólította őt. Citra viszont furán érezte magát, ha a keresztnevén szólította Curie kaszást. A Marie túl bizalmasnak tűnt a Halál Nagyasszonyához.

– Az ember sohasem tudja igazán elsajátítani a vezetés művészetét, mert nincs két egyforma út – mondta Curie. – De ha már profi leszel benne, meglátod, hogy megérte. Felszabadító érzés.

Citra nem tudta, valaha is képes lesz-e eljutni arra a szintre. Túl sok mindenre kellett egyszerre koncentrálni: a tükrökre, a pedálokra és egy olyan kormányra, amelyen elég volt, ha egyetlenegyszer megcsúszik az ember ujja, és máris lezuhanhatott egy szikláról. És ami a legrosszabb volt az egészben, hogy Curie halandóság korabeli sportautója nem volt rákötve a hálózatra. Ami azt jelentette, hogy nem tudta korrigálni a sofőr hibáit. Nem csoda, hogy akkoriban olyan sokan szenvedtek autóbalesetet, a számítógépes hálózatok irányítása nélkül a kocsik olykor éppolyan halálos fegyvereknek bizonyultak, mint amilyeneket a kaszások használtak. Eltűnődött azon, hogy vajon vannak-e olyan kaszások, akik autóval végzik a begyűjtést, de aztán úgy döntött, hogy nem akar ezen gondolkodni.

Citra alig ismert olyanokat, akik tudtak vezetni. Még az iskolatársainak is, akik az új, csillogó-villogó autójukkal hencegtek, önvezető kocsijuk volt. A halhatatlanság korában éppolyan ritkaságszámba ment, hogy valaki gépjárművet vezessen, mint az, hogy a saját vaját köpülje.

– Már tíz perce dél felé tartunk – szólalt meg az autó. – Szeretné most meghatározni az úti célt?

– Nem – felelte tompán, és továbbra is a sötétséget pettyező elsuhanó fényeket bámulta az ablakon túl. Az utazás, amelyre készült, sokkal egyszerűbb lett volna, ha saját maga vezethet.

Már autókereskedésekbe is ellátogatott, mert az jutott eszébe, hogy talán ha saját autója lenne, tényleg megtanulna vezetni.

Sehol sem mutatkozott meg olyan egyértelműen, milyen előnyökkel jár, ha valaki kaszás, mint éppen egy autókereskedésben.

– Kérem, nagytiszteletű, válasszon a csúcskategóriás modelljeink közül! – unszolták a kereskedők. – Bármelyiket megkaphatja, amelyiket csak szeretné. A cég ajándéka.

Ahogyan a kaszások a törvények felett álltak, éppen úgy a pénzzel sem kellett törődniük, mert bármit megkaptak ingyen, amire szükségük volt. Egy autógyár számára az, hogy az ő kínálatukból választott járművet egy kaszás, olyan jó reklámnak számított, hogy többet ért, mint maga a kocsi.

Így aztán bárhová ment, mindenhol valami mutatós, feltűnő modellre akarták rábeszélni, ami után az utcán megfordulnak az emberek.

– Egy kaszásnak imponáló társadalmi lábnyomot kell hagynia – fejtegette neki az egyik sznob kereskedő. – Mindenkinek tudnia kell, aki mellett csak elhajt, hogy egy rendkívül tiszteletreméltó és felelősségteljes nő ül az autóban.

Citra végül úgy döntött, hogy vár még a választással, mivel épp az imponáló társadalmi lábnyom volt az, amire a legkevésbé vágyott.

Előhúzta a naplóját, és azzal múlatta az időt, hogy megírta a napi begyűjtésről szóló kötelező beszámolóját. Húsz perccel később egy pihenőhely fényei tűntek fel. Utasította a kocsit, hogy húzódjon le az autópályáról, amit a jármű engedelmesen meg is tett. Miután a motor leállt, Citra nagy levegőt vett, és felhívta Curie-t, hogy tudassa vele, ma éjszaka nem megy haza.

– Nagyon hosszú az út, és tudod, hogy sosem tudok közautóban aludni.

– Nem kell felhívnod, drágám – mondta Marie. – Hidd el, nem fogok itt ébren ülni és aggódva tördelni a kezemet!

– A régi szokásoktól nehéz megszabadulni – felelte Anasztaszija.

Ráadásul tudta, hogy Marie igenis aggódik. Nem is amiatt, hogy bármi történik vele, hanem azért, mert agyonhajszolja magát.

– Miért nem inkább a környékről választasz alanyokat, közelebb a házunkhoz? – kérdezte Marie sokadszorra.

De Hullóvíz, a lenyűgöző építészeti különlegesség, ahol éltek, az erdő mélyén állt, Közép-Merika legkeletibb csücskében, ami azt jelentette, hogy ha nem mennek távolabbra, akkor felborítják az arányokat, és túl sok embert gyűjtenek be a helyi közösségekből.

– Igazából azt akarod mondani, hogy többet kéne veled utaznom, ahelyett, hogy egyedül indulok útnak.

Marie felnevetett.

– Igazad van.

– Ígérem, jövő héten együtt megyünk – mondta Anasztaszija, és komolyan is gondolta.

Szeretett Curie kaszással lenni, akár pihenésről volt szó, akár begyűjtésről. Kezdő kaszásként Anasztaszija bármelyik kaszás mellett dolgozhatott volna, aki hajlandó őt felfogadni – és sokan ajánlkoztak –, de Curie-vel olyan összhang volt közöttük, amely elviselhetőbbé tette a begyűjtéseket.

– Keress valami meleg helyet éjszakára, drágám – mondta neki Marie –, ha nem akarod túlterhelni a nanobotjaidat.

Citra letette a telefont, de még várt pár percet, mielőtt kiszállt az autóból, mintha Marie még a hívás befejezése után is megsejthetné, miben töri a fejét.

– Visszatér még? Kívánja majd folytatni az útját délre? – kérdezte az autó.

– Igen. Itt várj!

– Akkor már lesz pontos úti cél?

– Lesz.

A pihenőhely szinte teljesen kihalt volt ezen a késő éjszakai órán. A nonstop nyitva tartó büfében és a töltőállomáson csak az ügyeletes személyzet tartózkodott. A pihenőhelyet jól kivilágították, és mindenhol tisztaság uralkodott. Az épület felé sietett. Az éjszakai levegő csípős volt, de a köpenyében található fűtőcellák melegen tartották, nem volt szüksége kabátra.

Senki sem figyelte – legalábbis emberi szemek nem. Persze tudatában volt, hogy a Viharszem kamerái a lámpaoszlopok tetején utána fordulnak, és figyelemmel kísérik minden lépését az autótól a pihenőhelyig. Mert ha a Viharszem nem is volt vele az autóban, pontosan tudta, hogy éppen hol jár. Sőt talán azt is, hogy mit szándékozik tenni.

A mosdóban ledobta a türkizszínű köpenyt a hozzáillő alsóinggel és leggingsszel együtt – amit mind egyedileg rászabtak –, és közönséges utcai ruhába öltözött, amelyet a köpenye alatt csempészett be. Elfogta a szégyen, amiért ezt teszi. A kaszások büszkék voltak arra, hogy sohasem viselnek mást, mint a hivatalos kaszásöltözéket.

– Kaszások vagyunk életünk minden pillanatában – mondta neki Marie egyszer. – És erről sosem szabad elfeledkeznünk, mindegy, mennyire szeretnénk. És az öltözékünk is ennek az elköteleződésnek a kinyilatkoztatása.

Azon a napon, amikor Citrát felavatták, Curie kaszás azt mondta neki, hogy Citra Terranova innentől kezdve nem létezik.

– Mostantól örökké Anasztaszija kaszás leszel, amíg úgy nem döntesz, hogy itt hagyod ezt a földet.

Anasztaszija beletörődött a sorsába. Kivéve azokat a pillanatokat, amikor szüksége volt rá, hogy Citra Terranova legyen.

Elhagyta a pihenőhelyet, hóna alatt a felgöngyölt Anasztaszija kaszással. Ismét Citra volt: büszke és makacs, ám imponáló társadalmi lábnyom nélkül. Egy lány, aki senki figyelmére sem érdemes. Kivéve a Viharszemet, akinek a kamerái surrogva nyomon követték, miközben visszasietett a várakozó közautóhoz.

Hatalmas emlékmű állt Pittsburgh – Prométheusz kaszás, az első legfőbb világpenge szülővárosának – szívében. A kéthektáros parkban szanaszét hevertek egy óriási obszidiánobeliszk szándékosan széttört darabjai. A sötét kődarabokat az alapító kaszásokról mintázott, fehér márványból faragott, az életnagyságúnál épp egy picivel nagyobb szobrok állták körbe, amelyek éles kontrasztot alkottak a romokban heverő obeliszk fekete darabjaival.

A minden emlékmű végének emléket állító emlékmű volt ez.

A halál emlékműve.

A turisták és az iskolások a világ minden tájáról eljöttek ide, hogy meglátogassák a Halandóság emlékművét, ahol a halál összezúzva hever a kaszások lába előtt, és eltöprengjenek azon, hogy az emberek régebben természetes halált haltak. Végzett velük az öregség. A betegségek. A katasztrófák. Az évek során a város alkalmazkodott ahhoz, hogy turistalátványosság lett, ahol emléket állítottak a halál halálának. Így aztán Pittsburghben mindennap halloween volt.

Mindenhol jelmezes partikat és boszorkánybálokat rendeztek. Sötétedés után minden torony a rémségek tornya lett. Minden kastélyban kísértetek jártak.

Már majdnem éjfél volt, mire Citra átvágott a Halandóság-emlékparkon, átkozva magát, amiért nem volt elég előrelátó, és nem hozott magával egy könnyű kiskabátot. November közepén már fagyosak voltak az éjszakák Pittsburghben, és a szél csak rontott a helyzeten. Fölvehette volna persze a kaszásköpenyét, hogy ne fázzon, de akkor értelmét vesztette volna az egész ma esti átöltözés. A nanobotjai kemény küzdelmet folytattak, hogy megemeljék a testhőmérsékletét, és belülről kifelé fűtsék. Így legalább nem reszketett, de a hideget nem tudták elűzni.

Védtelennek érezte magát a köpenye nélkül. Mintha meztelen lenne. Pedig eleinte, amikor viselni kezdte, esetlennek és furának tűnt. Örökké megbotlott a földet söprő szegélyében. De az elmúlt tíz hónapban, amióta felavatták, olyannyira hozzászokott, hogy már furának érezte, hogy anélkül jelenjen meg nyilvánosan.

A parkban nem volt egyedül: emberek sétáltak mindenfelé nevetve, útban egyik partiból vagy klubból a másikba. Mindenki jelmezt viselt. Voltak ott kísértetek, bohócok, balerinák és vadállatok. Csak azokat a maskarákat tiltották, amelyekhez köpenyt kellett volna húzni. Az átlagpolgároknak még csak hasonlítaniuk sem volt szabad a kaszásokra. A kosztümbe bújt emberek szemügyre vették, ahogy elhaladt mellettük. Vajon felismerték? Nem. Csak azért szúrt szemet nekik, mert ő volt az egyetlen, aki nem viselt jelmezt. Kirítt a sokaságból, mert nem volt rajta semmi feltűnő.

A helyszínt nem ő választotta. A cédulán volt, amit kapott.

„Találkozzunk a Halandóság emlékművénél éjfélkor!”

Furcsállta az üzenetet, amíg rá nem jött, ki küldte. Aláírás nem szerepelt rajta. Csak egy betű: L. És a dátum: november 10. Szerencsére aznap este épp a közelben gyűjtött be, így nem volt nehéz eljutnia Pittsburghbe.

Pittsburgh kiváló helyszín volt egy titkos találkához. A kaszások errefelé alulteljesítettek, egyszerűen azért, mert nem szerettek itt begyűjteni. Túl morbidnak találták a helyet, a cafatokra tépett, véres maskarákban, műanyag késekkel rohangáló emberekkel, akik pont a hátborzongató ocsmányságokat ünnepelték. A kaszásoknak, akik komolyan vették a halált, mindez ízléstelennek tűnt.

Bár ez volt a legközelebbi nagyváros Hullóvízhez, Curie sohasem jött ide begyűjteni. „Pittsburghben begyűjteni szinte felesleges” – mondta egyszer Citrának.

Így aztán szinte nulla volt az esélye, hogy meglátja őt egy másik kaszás. Az egyedüli kaszások, akik a Halandóság-emlékparkot megtisztelték a jelenlétükkel, a márványalapítók voltak, akik a darabokra szabdalt fekete obeliszket vigyázták.

Pontban éjfélkor egy alak lépett elő az emlékmű egyik hatalmas kődarabja mögül. A lány először azt hitte, csak egy újabb mulatozó, de hozzá hasonlóan a másik sem viselt jelmezt. Bár csak a körvonalait látta az emlékművet megvilágító spotlámpák fényében, azonnal felismerte a járásáról, ki az.

– Azt hittem, rajtad lesz a köpenyed – mondta Rowan.

– Én örülök, hogy rajtad nincs – felelte Citra.

A fiú közelebb lépett hozzá, a fény most már megvilágította az arcát. Sápadtnak látszott, szinte kísértetiesnek, mint aki hónapok óta nem látta a napot.

– Jól nézel ki – mérte végig Rowan.

Citra nem viszonozta a bókot, mert nem lett volna igaz. A fiú elcsigázottnak tűnt, gondterheltnek, mintha többet látott volna a kelleténél, de már nem foglalkozott volna vele, hogy mentse, ami még megmaradt a lelkéből. Viszont elmosolyodott, és a mosolya meleg volt. Őszinte. Hát itt vagy, Rowan – gondolta Citra. – Elrejtőztél, de én megtaláltalak.

Kivezette a fiút a fényből, és behúzódtak az emlékmű egyik árnyba borult szegletébe, ahol senki sem láthatta őket, kivéve a Viharszem infravörös kameráit. De most épp egy sem volt a közelben. Talán valóban sikerült rábukkanniuk egy vakfoltra.

– Jó látni téged, nagytiszteletű Anasztaszija kaszás.

– Légy szíves, ne hívj így! Szólíts Citrának!

Rowan elvigyorodott.

– Nem szegném meg azzal az előírásokat?

– Ahogy hallom, lépten-nyomon megszeged őket.

A fiú mosolya megkeseredett.

– Ne higgy el mindent, amit hallasz…

De Citrának tudnia kellett. Tőle kellett hallania.

– Igaz, hogy kaszásokat mészárolsz le, és elégeted őket?

Rowannek láthatóan rosszulesett, hogy ilyesmivel vádolja.

– Csak elveszem az életét azoknak, akik nem érdemlik meg, hogy kaszások legyenek – felelte. – És nem lemészárolom őket. Gyorsan és könyörületesen vetek véget az életüknek, és csak azután égetem el a testüket, hogy meghaltak, azért, hogy ne lehessen őket újraéleszteni.

– És Faraday engedi, hogy ezt tedd?

Rowan félrefordította a fejét.

– Hónapok óta nem láttam Faradayt.

A fiú elmesélte, hogy miután januárban megszökött a Téli Konklávéról, Faraday – akit szinte mindenki halottnak hitt – levitte őt a tengerparti házába Amazónia északi partjára. De mindössze néhány hétig maradt.

– El kellett jönnöm – mondta a lánynak. – Úgy éreztem… küldetésem van. Nem tudom megmagyarázni.

Citra azonban pontosan értette, miről beszél. Ő is tudta, milyen érzés ez. A testüket és lelküket egy éven át arra képezték ki, hogy tökéletes gyilkosok legyenek. Az ölés az életük részévé vált. És képtelen volt hibáztatni a fiút azért, mert a pengéjét a Kaszáskörben gyökeret vert korrupció ellen akarta fordítani. Csakhogy nem ugyanaz akarni valamit, mint ténylegesen megtenni. Volt egy etikai kódexük. Ott volt példának okáért a Kaszások tízparancsolata. Nélküle a Kaszáskör minden régióban, minden kontinensen káoszba fulladt volna.

De ahelyett, hogy belebonyolódott volna egy meddő, értelmetlen vitába, Citra jobbnak látta, ha témát vált, és a tettei helyett magáról kérdezi Rowant. Mert nem csak a sötét cselekedetei aggasztották.

– Soványnak látszol – mondta. – Eszel rendesen?

– Most már az anyám is vagy?

– Nem – felelte a lány nyugodtan. – A barátod vagyok.

– Ááá… – nyögött fel a fiú némi keserűséggel. – A barátom.

Citra tudta, hová akar kilyukadni. Amikor utoljára látták egymást, mindketten kimondták azt, amiről megesküdtek, hogy sohasem mondják ki. A kétségbeesett, de diadalittas pillanat hevében a fiú bevallotta, hogy szereti, és ő is beismerte Rowannek, hogy szerelmes belé.

De mi értelme volt? Mintha két különböző univerzumban éltek volna. Az ilyen érzelmek nem vezettek semmi jóra. Mégis eljátszott a gondolattal. Még az is eszébe jutott, hogy újra kimondja, mit érez… De tartotta a száját, ahogyan jó kaszáshoz illik.

– Miért vagyunk itt, Rowan? – kérdezte. – Miért üzentél nekem?

A fiú felsóhajtott.

– Mert a Kaszáskör végül rám fog találni. Még utoljára látni akartalak, mielőtt elfognak. – Egy pillanatra elhallgatott. – Ha elkapnak, tudod, mitörténik. Begyűjtenek.

– Nem tehetik – emlékeztette Citra. – Még tart a mentességed, amit adtam neked.

– Már csak két hónapig. Aztán azt tesznek velem, amit akarnak.

Citra szeretett volna legalább szikrányi reménységet csepegtetni a fiúba, de éppen olyan jól tudta az igazságot, mint Rowan. A Kaszáskör azt akarta, hogy Lucifer eltűnjön. Még a régi iskola hívei sem értettek egyet a módszereivel.

– Akkor ne hagyd, hogy elkapjanak! – felelte. – És ha karmazsinvörös köpenyt látsz, fuss!

– Karmazsinvörös köpenyt?

– Constantinus kaszás – magyarázta a lány. – Azt beszélik, személyesen ő felelős azért, hogy szimatoljon utánad, és elfogjon.

Rowan a fejét rázta.

– Nem ismerem.

– Én sem. Bár a konklávén már láttam. Ő vezeti a Kaszáskör nyomozóhivatalát.

– Az új rend vagy a régi iskola híve?

– Egyik sem. A saját kottájából játszik. Úgy tűnik, nincsenek barátai. Még sosem láttam más kaszásokkal beszélgetni. Fogalmam sincs, milyen elveket vall. Talán az igazságra törekszik… bármi áron.

A fiú felnevetett.

– Igazság? A Kaszáskör már nem tudja, mi az igazság.

– Vannak még köztünk, akik igen. Hinni akarom, hogy végül győzedelmeskedik a bölcsesség és a józan ész.

Rowan megérintette a lány arcát. Citra nem ellenkezett.

– Én is ezt akarom hinni. Hinni akarok abban, hogy a Kaszáskör egyszer újra az lehet, aminek szánták. De néha nem kerülhető el a sötétség az odavezető úton.

– És te lennél az elkerülhetetlen sötétség?

– Azért választottam a Lucifer nevet, mert azt jelenti, ‘fényhozó‘ – tért ki a válasz elől Rowan.

– De a halandók így hívták a gonoszt is – ellenkezett a lány.

A fiú megvonta a vállát.

– Azt hiszem, mindegy, ki tartja a fáklyát, mindig ő veti a legmélyebb árnyékot.

– Úgy érted, bárki is lopja el a fáklyát.

– Nos, úgy tűnik, bármit ellophatok – mondta a fiú.

Citra meghökkent. Ráadásul Rowan ezt annyira hanyagul vetette oda, hogy a lány teljesen összezavarodott.

– Miről beszélsz?

– A Viharszemről. Hagyja, hogy mindig megússzam. És ahogyan veled, úgy velem sem beszélt, és nem is válaszolt attól a naptól kezdve, hogy inasok lettünk. Úgy kezel, mint egy kaszást.

Citra ezen elgondolkodott. Eszébe jutott valami, amit sosem mondott el Rowannek. Sőt igazából senkinek. A Viharszem a saját törvényei szerint élt, és sohasem szegte meg őket… néha viszont megkerülte.

– Lehet, hogy a Viharszem hozzád nem beszélt, de hozzám igen – vallotta be.

A fiú az arcát fürkészte, a szemét kereste a sötétben, nyilván azt hitte, viccel. Amikor rádöbbent, hogy nem, csak annyit felelt:

– Az lehetetlen.

– Én is azt hittem, de loccsantanom kellett, amikor a főpenge megvádolt, hogy én öltem meg Faradayt, emlékszel? És amíg halott voltam, a Viharszemnek sikerült valahogy behatolnia a fejembe, és aktiválta a gondolkodásomat. Szigorú értelemben véve nem voltam kaszásinas addig, amíg halott voltam, és a Viharszem beszélhetett velem, mielőtt újra dobogni kezdett a szívem.

Citrának be kellett ismernie, hogy a Viharszem részéről elegáns húzás volt, hogy így kerülte meg az előírásokat. A lányt őszinte csodálattal töltötte el.

– Mit mondott? – kérdezte Rowan.

– Azt mondta, hogy én… fontos vagyok.

– Fontos? Hogyan?

Citra zavartan rázta a fejét.

– Épp ez az. Azt nem árulta el. Úgy tűnt, mintha törvényszegést követne el azzal, ha többet mondana ennél. – A lány közelebb húzódott Rowanhez. Suttogóra fogta a hangját, amitől a szavainak csak még nagyobb súlya lett. – De tudom, hogy ha te lettél volna, aki akkor és ott loccsant… Ha te haltál volna meg… A Viharszem hozzád is szólt volna. – Megragadta a fiú karját. Ez volt a legtöbb, amit megengedett magának. – Tudom, hogy te is fontos vagy, Rowan! Igazából teljesen biztos vagyok benne. Úgyhogy bármit is teszel, ne engedd, hogy elkapjanak!

Lehet, hogy kinevetsz, ha elárulom, de gyűlölöm a saját tökéletességemet. Az emberek tanulnak a hibáikból. Én képtelen vagyok. Soha nem hibázom. Amikor döntést kell hoznom, csak a helyes döntés különféle árnyalatait mérlegelem.

Ez persze nem azt jelenti, hogy számomra nincsenek kihívások.

Az is elég nagy kihívás volt például, amikor helyre kellett hoznom a károkat, amelyeket az emberiség kamaszkorában okozott a Földnek: helyreállítani a fogyatkozó ózonréteget; kivonni a légkörből az üvegházhatású gázokat; megtisztítani a szennyeződésektől az óceánokat; visszatelepíteni az esőerdőket; és megmenteni azt a rengeteg fajt a kihalástól.

Ezeket a globális problémákat mindössze egyetlen halandó kori emberöltő alatt sikerült kiküszöbölnöm, hála az intelligenciámnak és a céltudatosságomnak. Mivel bennem halmozódott fel az összes emberi tudás, a sikereim azt bizonyítják, hogy az emberiségnek is lehetősége lett volna arra, hogy ugyanezt megtegye, csak kellett valaki, akinek elég hatalma volt ahhoz, hogy mindezt végrehajtsa. Márpedig egy biztos: hatalmam az van.

A Viharszem

6.

A megtorlás

A történelem sosem tartozott Rowan erősségei közé, de ez is megváltozott az inassága alatt. Addig képtelen volt az életéről vagy akár a lehetséges jövőjéről úgy gondolkodni, mint amit befolyásolhattak egy távoli múlt történései – különösen a halandóság kori múlt furcsa eseményei. De az inassága alatt, a történelmi tanulmányaik során mindvégig a kötelesség, a becsület és az integritás eszméi álltak a középpontban. Az emberiség születésétől kezdve egészen a jelenig a legszebb pillanatok filozófiájára és pszichológiájára fókuszáltak. Rowan ezt lenyűgözőnek találta.

A történelem teli volt olyan emberekkel, akik egy nagyobb jó érdekében feláldozták az életüket. Bizonyos értelemben ilyenek voltak a kaszások is: feladták a saját vágyaikat és álmaikat, hogy a társadalmat szolgálják. Vagy legalábbis azok a kaszások, akik tiszteletben tartották a Kaszáskör eredeti célját.

Márpedig Rowan ilyen kaszás lett volna. Még a Goddardnál töltött kegyetlen, soha nem gyógyuló sebeket okozó inassága után is nemes lélek maradt. Csak megtagadták tőle a lehetőséget. Aztán rájött, hogy még mindig szolgálhatja a Kaszáskört és az emberiséget, csak másképp.

Már több mint egy tucat kaszással végzett. Összesen tizenhárom kaszás életét vette el ilyen-olyan régiókban, akik mind szégyent hoztak a Kaszáskörre.

Alaposan tanulmányozta az alanyait, pont, ahogyan Faraday tanította neki, és előítéletektől mentesen választotta ki őket. Ez pedig fontos volt, mert hajlott volna arra, hogy kizárólag az új rend korrupt hívei közül válasszon. Ők voltak azok, akik nyíltan felvállalták a szélsőségeket és azt, hogy örömüket lelik a gyilkolásban. Az új rend kaszásai kérkedtek azzal, hogy visszaélnek a hatalmukkal, mintha helyes lenne követendővé tenni az erkölcstelen magatartást. De nem kizárólag ők voltak gátlástalanok. A régi iskola kaszásai és a függetlenek közt is akadtak olyanok, akik egoista képmutatók lettek: vizet prédikáltak, de bort ittak.

Brahms volt az első a célpontjai közül, akit Rowan figyelmeztetett. Aznap nagylelkűnek érezte magát. Valójában jó érzés volt, hogy nem vette el egy ember életét. Ez megerősítette abban, hogy más, mint Goddard és a követői. És méltóvá tette arra, hogy szégyenkezés nélkül tudjon Citra szemébe nézni.