© 2024 Szabó Tamás

© 2024 Gyémántfelhő Kiadó

ISBN 978-615-6509-25-3

Borítógrafika: Csontos Szimonetta

Szerkesztette: Makán Benedek

Korrektúra: Mirkó Ágnes

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

Első fejezet

A véletlen találkozások napja

Reggel – Tomi

Felébredek még mielőtt az ébresztő rákezdene a már sok éve jól megszokott dallamra. A nap sugarai a sötétítő függönyön keresztül utat találnak a házba. Kihasználják azt a pár percet, amíg még betérhetnek a konyhába, s vékony fénycsíkjukkal végigpásztázhatják a parkettát.

Kibújok a paplan alól, nyújtózkodom egyet, hallgatva tagjaim minden reggellel bővülő ropogás-szimfóniáját. Óvatosan visszatakargatom Szilvit, hadd aludjon, amíg elkészítem a reggelit és a kávét. Minden reggel nézem, ahogy picit összegömbölyödve fekszik, és elgondolkodom, hogy milyen szerencsés vagyok, immár harminchárom éve. A lábaim leteszem a földre, és kinyújtóztatom őket a szőnyegen, a lábujjaimmal beletúrok a szálak közé. Végighaladok a szobák előtt, ahol a lányaim még az igazak álmát alusszák. Mintha tegnap lett volna, hogy Dórit születése után egyből a kezembe adták, most meg már huszonkét éves, kész nő. Rebeka is maholnap érettségizik. Natasa is elmúlt már tizenhat.

Ezen gondolatok cikáznak végig a fejemben, míg a fürdőszobai rutin végéhez érek. A konyhába lépve szinte gépies mozdulatokkal mérem ki a kávét, majd a pörkölt szemeket beleteszem a darálóba. Rázárom a tetejét, s elkezdem tekerni a darálókart. Gondolataimba mélyedve egyszer csak a parketta ropogására leszek figyelmes. Rebeka kelt fel, és szemei sarkában összegyűlt csipát törölgetve megszólal:

– Ma én is kérek egyet a második főzésből. – Közben mondandója ásításba torzul, majd beveti magát a fürdőbe. Pár perc múlva fogkefével a szájában, ragyogó kék szemeivel kinéz az ajtófélfánál. – És ha nem mondtam volna, jó reggelt, appa!

Az utolsó szóra kánonban jönnek a szobákból a „Jó reggelt, appa!” köszönések, élettel betöltve a ház addigi néma csendjét. „Appa” – Imádom, amikor a lányaim így hívnak; valahogy érzem rajta, hogy ez a megszólítás csakis nekem szól. Mire a köszönések visszhangja elhal, a kávét már ledaráltam. Rebeka mellettem áll, testvérei átvették a vizes blokk feletti hatalmat.

– Mit szólnál, Bebe, ha ma az első főzésből kapnád meg az egyik kávét? Anya még alszik, neki majd csinálok később – kérdezem úgy, mintha nem tudnám a választ.

– Az jó lenne, valamiért az első mindig jobban sikerül. – Mosolyra húzza a száját tudván, hogy a még ágyban maradó válasza is hamarosan érkezik.

– Akkor mindjárt kipattanok, mert a másodikból én biztos nem iszok! – hangzik a paplan alól a válasz feleségemtől, és a mondat végére már szinte a kávés pultnál állt.

– Úgy sejtem, másodikra ma nem lesz szükség – mormolja a fürdőből kifelé menet az orra alatt Dóri. Remélem, az én pólómban van, nem pedig a barátja van nálunk. – Nem hinném, hogy ma fogok rászokni a kávéra – mondja mosolyogva, grüberlijét és barna szemeit egyszerre felém fordítva kacsint. Ezzel jelzi, hogy nincs más a szobájában, aki kávézna, mintha tudná, mire gondoltam az előbb.

Natasa is végez, szó nélkül bevonul a szobájába, és hallom, ahogy visszafekszik az ágyba. Gondolom, a telefonját veszi elő, és máris ír a barátjának. Nem tudom miért, de ezt a srácot nehezen veszi be a gyomrom. Szilvi mindig mondja, túl szigorú vagyok vele, de nem ez az oka. Valami nincs rendjén az ifjú „Don Józsival”. Még nem tudom, hogy micsoda, viszont a megérzéseimben nem szoktam tévedni.

– Tizenöt perc és indulás, lányok – mondom a pultnak támaszkodva, miközben a kávé illata tölti be a konyhát. Figyelem, ahogy mindenki elkészül, és újabb nap veszi kezdetét.

– Csak, hogy tudd, mi sem fogunk ám rád várni – jegyzi meg csípősen Nati, utalva arra, hogy egy kicsit elbambultam időközben.

– Emiatt ne stresszelj! Tudod jól, hogy az alsógatyáról a teljes menetfelszerelésbe gyorsulás a specialitásom – felelem, de csak unott mosollyal jutalmazzák a riposztomat.

Természetesen mindenki időre elkészül és elindulunk. Az a szerencsés helyzetünk, hogy mind az iskola, mind a buszmegálló és a munkahelyünk is pár száz méteren belül található. Az utcánk végén balra egy saroknyira dolgozik Szilvi egy iskolában pedagógiai asszisztensként, így ő búcsúzik el tőlünk elsőként. Jobbra kanyarodva, mint az elmúlt tizenöt évben mindig, megyek a három lányommal a jól kitaposott úton. Pár sarokra van a buszmegálló, ahová Dóri siet, hogy időben átvigye a szomszéd városba – az egyetem gyakorlati helyére, a menetrend szerinti járat. Ugyanitt van egy pékség, ahol Natit már várja a barátnője, hogy bemenjenek reggelit venni.

– Nem kell megvárni, majd délután érkezem a suliból. És appa, ha nem írok, ne keress, kérlek – nyomatékosítja bennem a legkisebb lányom, hogy ne erőltessem az üzenetküldést neki napközben, s míg mondja a magáét, lassan bele is veszik a pékségbe tóduló embertömegbe.

Bebével – aki bár már végzős a gimnáziumban, és tizennyolc éves is elmúlt, a mai napig elvárja, hogy az intézmény bejáratáig kísérjem – folytatjuk utunkat.

– Nem ciki, hogy még most is elkísérlek a suliig?

– Az lenne ciki, ha még most is a nyakadba vennél, mint régen – kacag fel hangosan, és a kezemet a nyakába teszi, majd karjával derekamnál átölel. Néhány méterre van csak az iskola, de annál is gyorsabban telik minden lépés. Kibújik a „szárnyam” alól, és már szalad is fel a lépcsőn, mint mindig. Bár már a barátaival van, de visszanéz, és kacsint egyet nekem.

Elindulok visszafelé, szembe jön pár lépés után Nati Lilivel az oldalán.

– Ifjú hölgy! – biccentek kislányomnak mosollyal borostás arcomon, de szemeivel szinte átdöf, úgy néz vissza rám, az iménti gesztusomat szóra sem méltatva. Újra szem elől vesztem, miközben beolvad a tömegbe, amit ez alkalommal viszont az iskolánál hömpölygő diákok alkotnak.

Hazafelé az jut eszembe, lehet, hogy ezeket a viccesnek szánt beszólásokat el kellene felejtenem, mert már nem vevő rá. Ezen gondolkozva megyek át az úton a pékség előtti térre, ahol meglátom Natasa barátját. Nem tudnám megmondani, de valamiért kiráz a hideg a sráctól, pedig semmi olyan nincs rajta, ami ezt indokolná. Majdnem egymagas velem, vékony, de látszik, hogy szikár. Még a tekintete sem sugall semmi gyanúsat. Mégis feláll a szőr a hátamon tőle! A másik két lányom egyik barátjánál sem éreztem ezt – nem mondom, hogy nem volt olyan, akit le akartam volna zárni a pincébe, vagy elásni a kert végében, de azokban az esetekben úgy éreztem, hogy lett volna rá okom. Ő viszont egyfajta megmagyarázhatatlan, zsigeri ellenszenvet vált ki belőlem.

– Napot… jót! Nem baj, ha délután elrabolom a lányát egy körre autózni? – kérdezi Boris olyan hangsúlyozással, ami már magában is bűn a beceneve mellett.

– Amennyiben vacsoráig hazahozod, és nem kell rendőrt küldeni emberrablás miatt – felelem, és mosolyt erőltetek az arcomra –, akkor nem bánom. És majd megírom neki, mikor lesz vacsora. – Kezet fogunk, majd ellentétes irányba elindulunk a dolgunkra.

Reggel – Natasa

Reggel arra ébredek, hogy appa már kint mászkál a konyhában. Bebe suhan el az ajtóm előtt a fürdő irányába. Szokásos jópofizással indítja a napot.

– Jó reggelt, appa – mondom én is, nehogy szó érje a ház elejét. Hová tettem a telefont? Már biztosan írt. Öt üzenet. Bebe kiment a fürdőből, majd bemegy Dóri. Utánarohanok. Vele legalább nem kell reggel beszélgetni, céltudatosan készül. Gyors fogmosás, és már megyek is vissza a szobába, hátha fenn van már, és tud válaszolni. Visszahuppanok az ágyba, öltözés közben le sem veszem a szemem a telefonról. A pékségnél vár, délután elvinne autózni.

„Királyság. De a pékségnél várj meg, és azért szólj Faternak! Nem akarom, hogy baj legyen” – írom neki. „Ok” – érkezik a válasz rá. Appa szokásos indulási mantráját kezdi.

– Csak, hogy tudd, mi sem fogunk ám rád várni – szólok neki az ajtóból, mert még mindig a pultot támasztja, abban az állapotában, ahogy felkelt. Válaszol valamit, de nem figyelek, mit. Azon jár az eszem, hogy már csak pár perc, és kiszabadulok… és találkozhatok vele. Elindulunk, anya balra, Dóri a buszhoz siet. Lilit már látom, ahogy a pékség ajtajában vár.

– Nem kell megvárni, majd délután érkezem a suliból. És appa, ha nem írok, ne keress, kérlek – mondom, de a reakcióját már nem várom meg.

– Szia, csajszi! – mondom Lilinek. – Mizu?

– Szia! Képzeld, már itt várlak vagy tíz perce. Miért nem jöttél korábban? – kérdi kicsit számonkérő hangon.

– Több okot is tudnék mondani, de a legnyomósabb az, hogy csak most ment el a nővéremmel a suli irányába.

– Hogy érted? A fater?

– Ja. Ki is akadna, ha nem együtt indulnánk. Bebe meg stréberkedik, hogy az iskoláig kísérheti. Nem értem, miért jó ez. – Kinézek a kirakat ablakán át, és Ő már ott áll, és rám vár. Teljesen belepirulok. Nem is hallom, ahogy kérdezik, mit kérek.

– Két sós kifli lesz – válaszolom, amint sikerül visszazökkennem.

Kifelé menet még Lili magyaráz a tegnapi randijáról, de az én agyam már kint jár Boris karjai közt. A pékség ajtaját egy idősebb fószer nyitja, aki úgy néz rám, mintha szellemet látna, mond is valami nevet, de nem figyeltem, hogy mit. Nincs jelentősége. Annak viszont már annál inkább, hogy már az Ő karjaiban vagyok, és megcsókol.

– Hiányzott már – mondom mosollyal az arcomon.

– Csak ez? – kérdi szája jobb sarkát felhúzva.

– Mindened – vágom rá habozás nélkül. De most csak ennyire volt időnk, Lili toporog mellettem, „el fogunk késni” arccal. Még egy csókot adok, lassan elengedem a kezét, miközben hátrébb lépek.

– Mindjárt jön visszafelé. Mondd neki, hogy elviszel délután. Ne legyen vita! – Dobok neki még egy puszit.

– Rendben, megvárom, és megmondom neki, ha így akarod – feleli lazán, mintha nem lenne nagy ügy, de tudom, hogy valójában egyáltalán nem fűlik a foga hozzá, mégis megteszi a kedvemért.

– Olyanok vagytok, mint két nyamvadt mesefigura, valami mázas-színes-szagos univerzumból – nyafogja Lili. – Az übermacho csávó és az ő kis oldalborda-hercegnője. Olyan, tudod… giccses.

– Kacag a májam, Miss Irónia – felelem kissé sértetten.

– Lehet, nem így gondolod, de ha nem a saját szememmel látnám, akkor el sem hinném, milyen vagy vele. De itt jön a faterod, mindjárt megkérdezem – vicceskedik.

Appa valóban itt áll előttünk, és megint egy szerinte vicces beszólással operál.

– Ifjú hölgy! – Mosolyog rám, és egy teátrális mozdulattal elenged minket a járdán. Esküszöm, fel se tűnik neki. Mélyen a szemébe nézek, de nem szólok semmit, csak haladok tovább, Lili még pukedlizik is neki egyet.

– Ha gondolod, mehetsz helyettem haza hozzá – sziszegem felé halkan a fogaim közt.

– Most miért? Szerintem jópofa dolog, amit csinál. – Szinte érzem a sértődést a hangjában.

– Nem te vagy a legkisebb a családodban. Nem éreztetik veled ezt minden nap.

– Nem gondolnám, hogy ez annak szól. Inkább csak kedveskedés.

– Lehet, hogy az volt nyolc évesen, de már nem az. Lehet, a Bebének bejön, vagy a Dórinak, vagy az infantilis barátnőmnek, de nekem nem. Észrevehetné!

– De mondtad neki, hogy nem kell ez?

– Nem mondtam, de akkor is feltűnhetne neki.

Beszélgetés közben belépünk a suli kapuján – szolgaságom rút rabigájának újabb epizódja következik, de nem bánom, mert a délután csodás lesz!

Reggel – Alex

Megszólal az ébresztő. Egy újabb nap veszi kezdetét. Szürke és monoton. Mintha egy üllő lenne a mellkasomon. Nehezen kapok levegőt. Elkezdek köhögni, alig bírom abbahagyni. A kezemmel letörlöm a vért a szám sarkából. Élénkpirosan csillog a neonfényben. Jön a következő roham. Kiszédelgek, eltántorgok a fürdőig. Épphogy csak meg bírom tartani magam a mosdónak támaszkodva. Figyelem, ahogy a vízzel keveredve, örvénylődve lefolynak tüdőm apró darabjai. Immár rutinosan takarítok el magam után.

Bekapcsolom a vízforralót, közben megigazítom az ágyat. Most is csak az egyik felét kell, az ő oldala érintetlen. Mindig várom, hogy megmozduljon a paplanja, és ő rám mosolyogjon a párnáról. De már nem fog. Az az idő már elmúlt. Túl messze van már. Elmém a vízforraló zubogása harsogja túl. Kimegyek a hálószobából. A nap még nem kelt fel, csak az utcai lámpa monokróm, kék fénye világít be az ablakon. Odalépek a pulthoz, kihúzom a fiókot, és előveszek egy adag zacskós kávét, beöntöm a port a pohárba, majd ráengedem a forró vizet. Ütemesen kavargatom, és várom, hogy feloldódjon. Ahogy a folyadék kavarog, ugyanúgy a gondolataim is. Hogyan kerülhettem ebbe a helyzetbe, hogyan jutottam idáig? De ezt a kérdést azonnal meg is válaszolják az emlékeim. Megiszom egy lendületre a kávét – az íze sem fontos, csak a rutin.

Megyek, engedek egy kádnyi forró vizet, hogy lemossam magamról az ébredés okozta koszt. Gondolataimba mélyedve befekszem a kádba egészen addig, amíg ki nem hűl a víz. Kiszállok. Felöltözöm. Odasétálok a kis asztali széfhez, beütöm a kódot, mely kattanással jelzi, hogy kinyílt. Kiveszem a pisztolyom és a tárat. Egy rutinmozdulattal az utóbbit a helyére csúsztatom. A szemben lévő tükörben meglátom magam. Végigmérem a visszatekintő képmásomat, és megállapítom, hogy az elmúlt egy év nem bánt velem kegyesen. Ekkor aztán azon kapom magam, hogy a pillantásom lassan a kezében tartott fegyverre vándorol, és eljátszom a gondolattal – van könnyebb út is. Mi értelme küzdeni? De egy ismeretlen erő a széfhez irányítja tekintetem, egy alig tenyérnyi fémdarabra.

– A rohadt életbe! Nem! – Elteszem a jelvényem a zakóm bal zsebébe, a széf mellől felveszem a kocsikulcsot, és elindulok a garázsba. Kinyitom az ajtót, beszállok az autómba, és irány a munka. Az úton jut eszembe, hogy nem csomagoltam mára ennivalót. Még káromkodni sincs kedvem. Majd bemegyek a buszállomásnál lévő sarki pékségbe – nyugtázom magamban. Mire végiggondolom ezt, már le is parkoltam a mellette lévő utcában. Innen már gyalog folytatom.

Figyelem az embereket, akik vélhetően mind munkába vagy iskolába mennek. Nem is tudják mennyire szerencsések! Megint sikerül a busz után ideérnem a pékséghez… Nagy a tömeg. Kinyitom az ajtót, és teljesen ledermedek. De ez nem lehet! Ő nem lehet itt! Mélybarna szemek, melyben szembogara szinte nem is látszódik, barna haj, melyet copfba fogva visel a tarkójánál.

– Evelin – mondom szinte suttogva, de ahogy felém fordul, látom a lány arcán a meglepettséget. Visszatérek a realitásba, és tudom, hogy nem ő, de... mindegy is! Bemegyek, kérem a reggeli-ebéd-vacsora szendvicsemet. A kirakaton át a tekintetem továbbra is a lányt követi. Figyelem, ahogy odamegy egy sráchoz, gondolom a kedveséhez, majd megölelik és megcsókolják egymást.

– Elnézést, kér még valamit? – Kedvesen mosolyog a kiszolgáló lány. Tudom, hogy ez inkább csak az előírt, instant mosoly, de most valahogy különösen jól esik. Fizetek, kilépek az üzletből, és figyelem, ahogy egy fiatal fiúhoz odalép egy férfi, aki valószínűleg a lány apja. Beszélnek pár szót, de az apán látszik, hogy valami feszélyezi. De ez legyen az ő dolguk. Nekem be kell érni az őrsre.

Délben – Tomi

Biztosan van valami a levegőben, vagy front van, mert ma az átlagosnál is több a nehéz eset. Nyitás óta csak olyanok jöttek be, akiknek nem tudtunk segíteni. Láttam már pár dolgot, de a mai viszi a prímet. Pedig már lassan három évtizede dolgozom a kereskedelemben. Mintha ki lenne írva az ajtóra, hogy mi az, ami van készleten, és direkt nem azt keresik. Még azt sem mondhatom, hogy csak rám jár a rúd, mert a másik két kollégám is hasonló cipőben jár.

– Az előbb már azt hittem, valami rejtett kamerás TV-műsort forgatnak velem, annyira kiakasztó volt – panaszolom. – Vízforralót ilyen tudományosan vásárlónak még nem sikerült nem eladnom. Nem tudja, elég érett-e már a karbantartásához?! Tényleg tiszta kandi kamera!

– Az legalább megmagyarázná a helyzetet – sóhajtott Laci, a kisfőnök, és próbált mosolyogni, nem túl nagy sikerrel. – Nem lehet, hogy minden sikerüljön.

– Oké, de hogy semmi?

– Lehet, még most kell bezárni, amíg nem romlik a helyzet – feleli másik kollégám, Amri.

Ekkor nyit be a boltba egy érdeklődő. Első ránézésre valami ellenőrnek gondolnám a ruházata miatt. Beszéde is hivatalosnak hangzik. A telefonok után érdeklődik. Próbálok mindenre kiterjedő felvilágosítást adni. Társalgásunk közepette kiderül, hogy nem ellenőr, de nem áll messze tőle. Megtetszik neki egy telefon, pont olyan, amilyen nekem van. Megkér, hogy segítsek neki a beállításában, mert ő ahhoz nagyon nem ért.

– Persze, ma úgyis felüdülés egy normális emberrel beszélgetni, ameddig feláll a rendszer. Már ha szabad ilyet kijelenteni… – mosolyodom el egy nagy sóhaj kíséretében.

– Úgy érzem, akkor nem csak nekem van fárasztó napom ma. – Felnevet.

Annyira belemerülünk a beszélgetésbe, hogy sok témát érintve egyre inkább eltérünk az alapkérdéstől. Kiderül, hogy nemrég költözött a városba a munkája miatt, és még csak a városközpontot ismeri. A sport és a könyvek érdeklik, de sajnos ezek közül egyik sincs túlkínálatban a városban.

– Eddig csak egy könyvesboltot találtam pár sarokra innen – mondja kicsit keserűen.

– Akkor sikeresen felkutattad mindet! – próbálom egy igen gyenge poénnal oldani a komolyságot. Közben az is kiderült, hogy egyébként a kollégái ajánlották, hogy térjen be hozzánk, mert itt segítünk neki. Megkérem, hogy adja át nekik, hogy köszönjük, majd tiszteletteljesen biccentek egyet.

– Persze, s el kell ismerni, igazuk volt – feleli egy elismerő viszontbiccentéssel megtoldva. – De visszatérve a telefonra... Egy dolgot még mindig nem értek, hogy lehet beállítani rajta. Megmutatnád?

– Természetesen, mondd, mit szeretnél, és ha nem bánod, akkor a sajátomon mutatom, és közben te is tudod csinálni a tiéden. Így jobban rögzül – ajánlom fel a segítségem, de amikor meglátja a telefonomon a háttérképet, egy pillanatra zavart arccal mered rá, majd rám.

– Bocsánat, de egy pillanatra eszembe jutott pár dolog – mentegetőzik az előbbi jelenetért, majd elmeséli, mi váltotta ki belőle azt a reakciót. Teljesen megértem, átérzem, és megérint, amit mond.

– Ha gondolod, és nem kellemetlen, akkor szívesen leülhetünk beszélgetni civilben is egy ital mellett máskor is. El sem tudom képzelni, mennyire rossz lehet így… – ajánlom fel.

– Alkalomadtán mindenképp sort kerítünk rá. Az elérhetőségeimet úgyis tudod. – A jobbját nyújtja, majd egy félmosolyt erőltet az arcára.

Kezet fogunk – csontos, de erős kéz. Elindul kifelé a boltból. Hiába már jó ideje elment, továbbra is az általa elmondott történeten jár az agyam. Elmesélem a kollégáknak is.

– Ez nagyon durva! Hallottam egy-egy foszlányt a beszélgetésből... De így egyben, nagyon komoly – hüledezik Laci. – Látod, nekünk nem lehet semmi okunk panaszra… legalábbis hozzá képest.

– Az a csoda, hogy még egyáltalán itt van ezek után – felelte Amri.

– Szerintem is. Hihetetlen erő lehet benne, hogy mindennek ellenére nap mint nap felkel és bemegy dolgozni. Ráadásul a munkája sem segít neki abban, hogy könnyebbé tegye a dolgát – elmélkedem tovább fennhangon.

– Vagy pont ez segít benne, hogy ne hagyja el magát! – summázza szinte csak magában Laci.

Ebédszünetben, hazafelé baktatva az jut eszembe, hogy velem mi lenne egy hasonló szituációban. Bele is őrülnék! De szerencsére nem sokáig maradok magam a gondolataimmal, mert csörög a telefonom.

– Halló! Itt a pszichiátria, épp magamon kívül vagyok. Kérem, hívjon vissza később! – szólok bele a telefonba gépies hanggal.

– Akkor szeretnék üzenetet hagyni: a vacsora hét körül várható, ha addigra mindenki hazatalál. Átadná a férjemnek ezt az üzenetet? – mondja Szilvi, gondolom, mosolyogva.

– Szerintem megoldható. Csak majd a közvetítői díjat meg kell fizetni.

– Semmi akadálya. Milyen napod van eddig?

– Lélekemelőnek nem mondanám, az biztos – felelem fáradt hangon, majd elmesélem, mi történt az előbb.

– Ez szörnyű! És amilyen lelkis vagy, te azonnal magadra vetted a történetet.

– Ez nem is kérdés! De nem akarlak feltartani. Egyél, mert még elfogysz, s nem szeretném, ha este a bukón lévő ablakon ki tudnál szökni.

– Hülye! De így szeretlek... – Még így telefonon keresztül is kihallom a mosolyát.

– Dettó – válaszolok, majd leteszi. Egyből meg is nyitom a családi chatcsoportot, és megírom Natinak, hogy legkésőbb hétre érjen haza. Ha gondolja, „Don Józsit” is meghívhatja vacsorára. Majd ugyanazzal a lendülettel a második mondatot ki is törlöm. Nem készültem fel arra, hogy egy asztalhoz üljek azzal a sráccal.

Nyitottabbnak kellene lennem, elvégre Dóri és Bebe pasijai felé is az voltam. Meg is kapom Natitól érte a magamét: „velem mindig szigorú vagy”, meg hogy „nekem nem szabad ezt, meg azt, mint a nővéreimnek”. Pedig, ha tudná, vele mennyivel engedékenyebb voltam, mivel nagyon sokat látok benne magamból. Majd este, vacsora után beszélgetek vele az élet nagy dolgairól.

Délben – Natasa

Az óráim ma ólomlábakon lépdelnek. Már túl vagyok a nap felén, de úgy érzem, mintha már ezer éve itt gubbasztanék. Figyelem, amit a tanár mond, de igazából nem ragad meg semmi. A gondolataim kint szárnyalnak a falakon túl – bent ülök az autójában, és szeljük a kilómétereket, csak mi ketten. Mellette nincsenek határok. Ábrándozásomnak egy galacsin vet véget Lili pontos célzásának köszönhetően. Megnézem a pad alatt a telefonom.

– Helló, Csipkerózsika! Itt a Föld – írja az üzenetben. – Ma a szokásosnál is elvarázsoltabb vagy.

– Csak várom, hogy vége legyen a sulinak, mert délután elvisz a verdájával csavarogni – gépelem a választ sumákban félig a pad alatt.

– Faterod megengedte?

– Mondtam Borisnak reggel, hogy kérjen el, de mivel apám végül úgyis lazának akar majd tűnni, nem fog neki nemet mondani.

– És ha nemet mond?

– Akkor is elmegyek vele, maximum azt mondom majd otthon, hogy fakton voltam, csak elfelejtettem szólni.

– És ha kiderül?

– Figyelj, te most kivel vagy, bakter?

– Veled! Csak nem akarom, hogy bajba kerülj, mert a rózsaszín köd és a szivárványos, unikornisos vágyálmaid elveszik az eszed!

– Ilyennek ismersz?

– Nem, de ha vele vagy, egy oktávot ugrik a hangod.

– Na hagyjá’ már lógva! Nem is igaz! – Bedobom a telót a padba, amire persze mindenki odafigyel.

– Nincs itt semmi látnivaló. Elnézést tanárnő, csak bevertem a térdem a padba – próbálom menteni a helyzetet.