Fordította

Slánicz Balázs

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

HANAYASAN GA IU KOTO NIWA

Copyright © Yukihisa Yamamoto 2022

All rights reserved.

Originally published in Japan in 2022 by Poplar Publishing Co., Ltd.

Hungarian translation rights arranged with Poplar Publishing Co., Ltd.

through Vicki Satlow of The Agency srl., and Plima d.o.o.

Hungarian translation © Slánicz Balázs, 2025

Virágszakértő Szűts Krisztina.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Szijjártó Gabriella

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 197 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1. Nagyvirágú liliomfa

Szombat éjszaka elhívták egy étterembe.

Egy férfi. De nem valami romantikus történetről volt szó. Ugyanis egy negyvenes évei derekán járó, nem túl megnyerő pasas hívta.

Kimina Kikuko mobilja nagyjából félórával azelőtt csörrent meg. Az illető személyesen akart vele találkozni, amire ő nem szívesen bólintott rá. De kénytelen volt. A férfi azt mondta, hogy már oda is ért a lakásához legközelebbi állomáshoz.

Közölte, hogy akár föl is ugorna hozzá.

Majd ha fagy! Kikuko jobb híján egy olcsó étteremlánc külvárosi egységét jelölte meg. Megígérte, hogy fél tízre biztosan oda fog érni, úgyhogy sietve átöltözött utcai ruhába, azután rájött, hogy csak nem mehet teljesen smink nélkül, úgyhogy egy leheletnyit kisminkelte magát.

Június eleje lévén még este is bőven elég volt fölkapnia egy hosszú ujjú inget és egy kapucnis pulóvert. Még meg is izzadt az alatt a néhány perc alatt, amíg eltekert biciklijével az étteremig.

Amikor megérkezett az épület elé, látta, hogy a pasas már bent ül az ablak melletti asztalnál. Ő is észrevette Kikukót a biciklin, és flegmán odaintett neki. A cégnél is mindig így köszönt. A kettes számú értékesítési osztály hármas részlegének csapatvezető-helyettese volt, Kikuko felettese. Ő magában csak Asszisztensnek hívta.

Kikuko a háta közepére kívánta ezt a találkozót. Legszívesebben visszakozott volna, de azt is el akarta kerülni, hogy a férfi beállítson hozzá. Kerékpárját otthagyta hát a biciklitárolóban a parkoló szélén, és belépett az étterembe.

– Bocs, hogy ilyen későn – szabadkozott az Asszisztens, mialatt Kikuko helyet foglalt. – Eszel valamit?

– Nekem elég valami innivaló a svédasztalról.

– Biztos? Én viszont még nem vacsoráztam, elég kajás vagyok, úgyhogy rendeltem főtt makréla menüt.

Fél tizenegykor áll neki vacsorázni? Na, mindegy is, ez most mellékes.

– Ma is dolgozott?

– Miért? Ja, tudom. Szombat van.

Erőltetetten fecseg.

– Ezek szerint sok a dolga.

– Mi az hogy! Mert te nem jársz be a céghez.

Kikuko kis híján bocsánatot kért, de időben meggyőzte magát, hogy nincs miért.

– Arról nem is beszélve, hogy most is vissza kell még mennem az irodába.

– Vagyis nem megy haza?

– Minek? Úgyis csak aludnék.

– Nem veszi zokon a felesége?

– Á, dehogy, általában úgysem vagyok otthon. Ha néhanapján haza is megyek, az ötéves fiam sem úgy fogad, hogy „szia, apa!”, hanem azt mondja: „csókolom!”, haha! Jó, mi?

Egy frászt.

– Azt mondta, beszélni szeretne velem.

– Ráér azután, hogy megettem a makrélám? Te is hozz magadnak inni!

Pontosan tudta, mit akar tőle. Hogy térjen vissza a céghez. De neki esze ágában sem volt. Nem adja fel egykönnyen.

Tíz nappal korábban adta be az igazgatónak a felmondást. Egyúttal a vállalati belépőkártyát és a cég által fizetett mobiltelefont is visszaszolgáltatta. Attól fogva nem járt be dolgozni. Erre föl sorra kapta az SMS-eket, és unos-untalan csörgött a saját telefonja. Végig a cég kereste. Kikuko erre kikapcsolta a mobilját, és csak éjszaka nézett rá. Napról napra csökkent az SMS-ek és hívások száma, egy hét után pedig hirtelen abbamaradt az egész. De hiba volt azt hinnie, hogy végre feladták a dolgot.

A telefonszám, amelyről az imént hívták, 080-nal kezdődött, és Kikuko nem tudta, ki lehet, de aztán kiderült, hogy az Asszisztens. A vonal másik végéről vidáman magyarázta, hogy a saját mobiljáról hívja – Kikuko ekkor azt érezte, betelt a pohár.

Miközben oolong teát töltött magának műanyag pohárba a pultnál, újabb vendég érkezett az étterembe. Egy kora harmincas nő, aki úgy kicsípte magát, hogy egyáltalán nem illett ahhoz a külvárosi, olcsó étteremhez. De ami leginkább szemet szúrt rajta, az az óriási fehér virág volt, amely a gondosan feltűzött hajában ékeskedett.

Vajon milyen virág lehet?

Az ő nevében hiába szerepelt a kiku, ami krizantémot is jelent, sohasem izgatták különösebben a növények, de azért, ha észrevett egy-egy szép virágot, mindig megállt, hogy megcsodálja.

Távolról is látszott, hogy a nő arca kissé kipirult. Pompás csupa csipke fekete ruhát viselt, vállán egy kis retikül, kezében egy nagy fehér papírszatyor. Bizonytalan léptekkel indult arra, ahol a pincér hellyel kínálta. Végül a Kikukóék melletti asztalhoz ült, és rendelt egy pohár bort.

Miközben Kikuko, kezében az oolong teával, visszatért a helyéhez, futólag vetett rá egy pillantást. A nő észrevette a tekintetét, és rámosolygott. Kikuko finoman visszabiccentett.

Ismer engem?

Kizárt. Kikuko tizennyolc éves korában tavasszal, a tanévkezdés előtt költözött Tokióba, hogy a Képzőművészeti Egyetemre járhasson; az azóta eltelt hat évben a főváros nyugati csücskében fekvő Kudzsiranuma városnegyedben élt. Végig ugyanabban a bérlakásban lakott, és ez év márciusában még két évre meghosszabbította a szerződését. A Képzőművészeti Egyetem azonban földrajzilag Tokió kellős közepén fekszik, vonatról buszra átszállva legalább félóra odajutni. Ő pedig annak idején egy egyetem melletti kávéházban vállalt diákmunkát, no meg a cég, ahol nemrég fölmondott, szintén a belvárosban volt, úgyhogy a hat év alatt a lakóhelye körül nemhogy barátokra, de még ismerősökre sem tett szert. Bár előfordult, hogy betért az állomás melletti szupermarketbe, vagy hazafelé egy éjjel-nappaliba, még törzshelye sem akadt arrafelé.

De mégis.

Tudta, hogy már látta valahol ezt a nőt. Csakhogy még azután sem jutott eszébe, hol és mikor, miután visszaült a helyére. Ahogyan azt sem tudta volna megmondani, hogy az Asszisztens válla fölött kikandikáló fejéken milyen virág díszelgett.

– Ja, tényleg! – tette le az Asszisztens az evőpálcikáját, majd előkotort valamit a zakója belső zsebéből. – Ezt visszaadom, mielőtt még elfelejteném.

Kikuko felmondólevelét tartotta a kezében.

– Hogy érti azt, hogy visszaadja?

– Úgy, hogy ki se látok a munkából, temiattad.

– Csakhogy én fel akarok mondani.

– Miért?

– Sose tudtam a munkaidő végén hazamenni, viszont bármennyit túlóráztam, sosem fizették ki, minden szombaton vagy vasárnap, sőt, néha egész hétvégén benn kellett güriznem, de nem vehettem ki fizetett szabadságot, és a norma kedvéért a cég saját gyártmányú termékeit folyton saját zsebből vetették meg velünk, ugyanakkor magamnak kellett kipengetnem az utazási költségeket, ha munkaügyben ügyfélhez vagy máshova kellett mennem; még ahhoz is engedélyt kellett kérnem a feletteseimtől, hogy kimehessek a vécére, az irodába pedig tilos volt innivalót bevinni.

Kikuko napestig tudta volna még sorolni, ám kifogyott a szuszból, úgyhogy elhallgatott. Erre az Asszisztens megkérdezte tőle:

– És?

– És ezért felmondtam.

– Ez nem így működik. Gondolj csak bele! A többiek a cégnél egy szó nélkül teszik a dolgukat. Velem egyetemben. Ha mindenki más képes rá, akkor te miért nem? Ezt hívják úgy, hogy önzés. Kezdjük ott, hogy fölvettünk annak ellenére, hogy a társadalom számára totál haszontalan képzőművészetin végeztél. Akkor mégis hogy képzeled mindezt?

Nem most fordult elő először, hogy cikizték emiatt, meg lebüfészakozták a diplomáját, de most az egyszer nem hunyászkodhatott meg.

– Utánajártam a neten. Japán mind a negyvenhét megyéjében meg van szabva a minimálbér értéke. A mi cégünknél jócskán alulmarad az órabér a tokiói szinthez képest.

– Ez a baj a mai fiatalokkal – vont vállat az Asszisztens, miközben a makréláját ette. – Mindent egyből készpénznek vesznek, amit a neten találnak. Ugyan miért kapnál te annyit, mint mások, ha arra sem vagy képes, hogy a munkádat rendesen elvégezd?

– De a munka törvénykönyvében az áll, hogy…

– A mi cégünk ilyesmivel nem foglalkozik.

Kikuko nem hitt a fülének.

– Hogyhogy nem foglalkozik, ha egyszer ez a törvény?!

– Az igazgató irányelve, hogy az állami előírás túlontúl engedékeny, és ha betartanánk, a cégünk nem tudna profitot termelni. Emellett azt is szokta mondani, hogy éppen a munka törvénykönyve miatt fojtogatja Japánt a dekonjunktúra a gazdasági buborék 1991-es kipukkanása óta.

És én két évig dolgoztam egy ilyen cégnek? – amint ez bevillant Kikukónak, végigfutott a hideg a hátán. Még szép, hogy föl kell mondania.

– Ha elmész, kárt okozol a cégnek – fűzte tovább az Asszisztens. Végzett a makréla menüvel, arrébb tette a tányérját, és előrehajolt. – Már most is fennakadást okoztál azzal, hogy engedély nélkül távol maradtál. Nőtt a munkaterhelésem, de a sűrű beosztásom dacára mégis szakítottam időt erre a találkozásra, hogy meggyőzzelek, térj vissza hozzánk dolgozni. Tiszta időpocsékolás. Az igazgató fölvetette, hogy ha fölmondasz, kárrendezési igényt fog benyújtani. Azt mondta, nem éri meg neki, ha nem fizeted vissza legalább azt, amennyit megkerestél az ittléted alatt.

– Akkor jó nagy bajban vagyok.

– De még mekkorában! Úgyhogy alkut kötöttem az igazgatóval. Megkértem, hogy bocsásson meg neked, amennyiben meggyőzlek, és a jövő hét elejétől visszatérsz dolgozni. Elvégre te nélkülözhetetlen tagja vagy a csapatunknak. De ez nem minden – folytatta halkabban. – Már korábban is mondtam. Én személy szerint is rokonszenvet érzek irántad. Tudod, ha a te érdekedről van szó, bármit megtennék.

Kikukónak borsódzott a háta. Az Asszisztens már többször is próbált ráhajtani, például amikor az irodán kívül kellett munkát végezniük, vagy amikor a kollégákkal elmentek inni, sőt, az is előfordult, hogy elhívta egy szexhotelbe. Nyilvánvalóan ez is egyike volt azon okoknak, amiért Kikuko felmondott.

Mi az, hogy az én érdekemről van szó? Sokkal inkább a te nemi vágyaidról.

Ahhoz sem maradt Kikukóban szusz, hogy válaszoljon; szorított a mellkasa. Homlokán gyöngyözni kezdett a veríték. Amikor a cégnél dolgozott, akkor is majd mindennap ilyen tüneteket produkált. Tíz nappal ezelőtt arra ébredt reggel, hogy nem bírja tovább elviselni a szenvedést. Egyáltalán nem akaródzott elindulnia a munkahelyére. Azt érezte, ha így megy tovább, abba belehal, úgyhogy megelégelve a helyzetét megírta és el is küldte a felmondólevelét.

– Na, álljon meg a menet!

Ahogy meghallották a hangját az Asszisztens mögül, fölállt a virágos hajdíszt viselő nő. Kezében a borospoharával leült Kikuko mellé.

– Maga meg kicsoda? – kérdezte az Asszisztens.

– Nem mindegy?

– Ismered őt? – fordult Kikukóhoz.

– A barátnőm – válaszolta az óriás hajdíszes nő, miközben baljával átkarolta Kikukót. A smink és az alkohol szagába valami bódító illat vegyült – ez lengte körül a nőt. Kétségkívül a virág illatozott így.

– Szólt, hogy elhívta magával egy vén perverz a munkahelyéről, úgyhogy idesiettem – magyarázta a nő, azután felhajtotta a borát. Poharát félretette, bal karját levette Kikuko válláról, majd nagy hirtelen kinyújtotta, és határozottan megnyomta a gombot, amellyel a pincért az asztalhoz lehetett hívni. – Eddig mindig úgy voltam vele, amikor a munkahelyéről mesélt, hogy annyira azért csak nem lehet kizsákmányoló. De most szembesültem vele, hogy ez a cég nemcsak kizsigereli a barátnőmet, hanem még az aljasnál is aljasabb. Ez olyannyira megdöbbentett, hogy félúton rögzíteni kezdtem a beszélgetést a mobilommal. Szegénykém az etikátlanság tetejébe még szexuális zaklatásnak is ki van téve, hát egyáltalán nem csoda, hogy fölmond!

Hallani lehetett, ahogyan az Asszisztens nyel egyet.

– Mondd csak, Kiku – folytatta a nő, aki nemcsak letegezte, még becézte is Kikukót, aki mindezt nem tudta hova tenni –, ugye ismered Takahasi ügyvéd urat?

Dehogy ismerte. Mégis egyetértőn bólintott.

– Esetleg mutassuk meg neki, amit ma fölvettem.

– Ugyan miért? – fortyant fel az Asszisztens.

– Jaj, vajon miért? – somolygott a nő. Átvette a pincértől a bort, ivott belőle egy kortyot, azután folytatta: – Történjék bármi, Kiku már fölmondott maguknál. Ha pedig kárrendezéssel vagy hasonlókkal próbálkoznak, azt is tüstént elintézzük!

A nő árgus szemmel figyelte az Asszisztenst, aki nyelte a nyálát, és egy árva szót nem szólt, csak remegett.

– Van még valami?

– N-Nem – felelte a férfi, miközben föltápászkodott.

– Ezt vigye magával!

Kikuko felmondólevele volt az. A nő fölkapta az asztalon hagyott dokumentumot, majd az Asszisztens kezébe nyomta. A férfi még szinte föl sem állt, az asztal fölé görnyedve átvette, és visszatette a belső zsebébe.

– Ja, és ezt is! – A nő két számlát lóbált a kezében.

– M-Miért kéne a maga részét is nekem fizetnem?

– Jó, jogos! Haha! Na jó, akkor csak ezt az egyet vigye!

Az Asszisztens kikapta hát a kezéből, és már készült odébbállni, amikor a nő megkérdezte tőle:

– Nem lenne jobb, ha maga is otthagyná a céget?

Erre a férfi megtorpant. Hátrafordult. Jóllehet haragot igyekezett mutatni, a szeme sarkában mégis egy könnycsepp csillant meg.

– Tudja, nekem családom van. Kizárt, hogy fölmondjak!

– Bocsi. Valami olyasmibe ütöttem az orrom, ami nem tartozik rám?

A nő letette a kézitáskáját oda, ahol eddig az Asszisztens ült, majd visszatért Kikuko mellé.

– Dehogyis. Sokat segített.

– Igen? Akkor jó!

A nő megnyomta a pincérhívót.

– Hogyhogy Kikunak hívott az imént?

– Kimina Kikuko a neved, ugye? Innen a Kiku becenév.

Ez tudja a teljes nevemet?

– Na de, mégis honnan tudta, hogy hívnak?

– Nem tudod, ki vagyok? – válaszolt a nő kérdéssel a kérdésre.

– Ismerős az arca, de nem tudom, honnan – hangzott Kikuko őszinte válasza. – Segítene?

– Évente egyszer beszéltünk az elmúlt néhány évben. A múlt hónapban is.

Amint ezt meghallotta, Kikuko hirtelen rájött, kivel van dolga.

– Ön a virágárus a vasútállomással szemben, ugye?

– Pontosa… – A nő mondandóját a pincér érkezése szakította meg. – Egy üveg bort kérek! Kiku, te is kérsz?

– Öö… igen.

– Akkor kérnénk még egy poharat! És olajban sült éticsigát is!

Az első anyák napján, miután felköltözött a fővárosba, Kikuko szeretett volna hazaküldeni egy csokor szegfűt, úgyhogy elment az állomás melletti virágárushoz. A szülei azonban bő háromszáz kilométerre, Hokuriku régióban éltek, ahova közvetlenül nem szállítottak ki megrendelést. Csakhogy ez a virágárus leszerződött a Bokrétangyal nevű, virágcsokrok házhoz szállításával foglalkozó céggel, így Kikukónak lehetősége nyílt helyben megrendelni a kívánt csokrot, amelyet azután a szülővárosában üzemelő Bokrétangyal tagüzlet kézbesített. Az interneten keresztül is lebonyolítható lett volna mindez, de Kikuko végül a kudzsiranumai vasútállomás melletti virágárusnál adta le rendelését egy nappal anyák napja előtt, még éppen időben. Ezután pedig évről évre az a nő szolgálta ki Kikukót, aki most mellette ült. Idén is így történt.

– Ugyebár a megrendelőlapra föl kell írnom a vásárló teljes nevét. Ha pedig egy név valamiképpen emlékeztet egy virág nevére – ahogyan a tiéd a krizantémra –, akkor azt én akarva-akaratlanul örökre megjegyzem. A te családnevedet pedig könnyű leírni, de kissé ritkának mondható. Én tudom a te neved, te viszont nem tudod, engem hogy hívnak. Ez így nem járja, igaz?

Miközben ezt kérdezte, fölállt, és a szemközti székről fölemelte a táskáját.

– Nahát, kifogytam a névjegykártyából. Ez van. – Azzal a táskájából elővett egy filctollat, és az asztal széléről magához ragadott egy papírszalvétát. – Alkoholos, úgyhogy eléggé szétfolyt.

Ott állt a neve kandzsi írásjegyekkel.

– Szotodzsima Rita? – próbálta Kikuko kiolvasni.

– A családnevemet Todzsimának kell olvasni. Mindenesetre én vagyok az üzletvezető, még ha nem is látszom annak.

A pincér meghozta az üveg bort, illetve az olajban sült éticsigát. Rita töltött a borból Kikuko poharába. Ő már nyúlt is az üvegért, mert viszonozni akarta a gesztust.

– Köszi, hagyd csak! – utasította vissza Rita, majd öntött magának is, és jó magasra emelte poharát. – Ünnepeljük meg, hogy fölmondtál! Egészségedre!

Kikuko reggel tízkor riadt föl.

Francba, késésben vagyok! – pattant föl a futonjáról. – Dehogy késem, minden rendben. Elvégre felmondtam a cégnél.

Önmagát győzködte, miközben visszaült az ágyra. Kicsit sajgott a feje. Bizonyára azért, mert túl sokat ivott. Lehelete alkoholtól bűzölgött. Az után az üveg után még jó sokat megittak, az ötödik után már nem számolta. Úgy emlékezett, rendeltek az olajban sült éticsiga után még némi borkorcsolyát, de nem igazán tudta fölidézni, hogy mit.

Az sem nagyon rémlett neki, miről csevegtek Ritával egymás mellett ücsörögve. Az derengett, hogy a cégen kívül az expasijáról is esett némi szó.

Az egyetemen ismerkedtek meg egy szemináriumon; egy évfolyamra jártak, viszont a fiú a gimnázium után egy évet halasztott, így egy évvel idősebb volt nála. A fiú volt az első udvarlója, de alig fél év múlva megcsalta Kikukót valakivel, mire ő egyből szakított vele, és azóta nincs senkije – Kikukónak felsejlett, ahogyan hevesen panaszkodott mindezekről.

Arra is emlékezett, hogy Rita mesélte neki, hogy egy volt munkatársa esküvőjéről jött. Rábízták a lagzi szervezését, aztán a ráadásbuli helyszínét is kiválasztotta, és foglalt asztalt. Az esemény kilenckor ért véget, ő pedig arra gondolt, megiszik még valamit, mielőtt hazatér, így hát beugrott az étterembe. Azt is megtudta Kikuko, hogy Rita előző munkahelye Takahasi ügyvéd úr irodája volt, valamint Takahasi nevében a „Taka” részt a sólyom írásjegyével írják.

– Na de akkor, Rita, te voltaképp ügyvéd voltál?

– Dehogy, csak egy egyszerű irodista!

Miután kilenc évig ott dolgozott, átvette az édesanyja virágkereskedését, azóta pedig eltelt újabb nyolc év, úgyhogy Rita immár harmincnyolc esztendős.

– Egyáltalán nem látszol annyinak! – mondta neki csodálkozva. – Azt hittem, a harmincas éveid elején jársz. Nem, ez nem bók! Komolyan beszélek, halálkomolyan!

Mikor emlékezetében idáig jutott, Kikuko fölállt a futonról, és a fürdőszoba felé vette az irányt. Mihelyt kinyitotta a helyiség ajtaját, az orrát édes, aromás illat csapta meg. Nem holmi mesterséges, kölnihez hasonló szag.

Nagyvirágú liliomfa.

Hirtelen földerengett e két szó Kikukónak. Ennek a fának a virága úszkált a vízzel elárasztott mosdókagylóban. Így hívták azt a hatalmas, fehér szirmú virágot, amelyet Rita a fejére tűzött. Eszébe jutott az előzmény is, ahogyan a nő mesélte neki: a bevásárlóutcában kért meg egy fodrászt, hogy készítsen a virágból fejdíszt. Azt is megtudta a növényről, hogy a liliomfafélék családjának örökzöldje, és Japánba Meidzsi császár uralkodásának elején, a tizenkilencedik század második felében hozták be, ezenkívül Mississippi és Louisiana állami virágaként ismeretes.

Parancsolj, ez a tiéd!

Amikor elbúcsúztak, Rita kivette a virágot a hajából, és Kikukónak ajándékozta. Ekkor mesélt neki arról is, hogy virágnyelven mit szimbolizál. Nem emlékezett a pontos szavakra, csak arra, hogy valami olyasminek kellett lennie, ami nemcsak hogy mélyen megérintette, hanem annak köszönhetően a világot is sokkal derűsebben tudta szemlélni.

Mit is mondott vajon?

Ahogy ezen mélázott, Kikuko levetette a felsőjét, ám amikor éppen rakta volna be a mosógépbe, a jobb kézfején ákombákomokra lett figyelmes.

KAVARAZAKI VIRÁGBOLT – DU. 1 ÓRA – CV

Ez nem az ő kézírása. Akkor viszont csakis Ritáé lehet.

– Nem akarsz nálunk dolgozni részmunkaidőben?

Kétségkívül ezt kérdezte tőle Rita. Azt is említette, hogy az üzlet az édesanyja leánykori nevét viseli.

Szó, mi szó, miután fölmondott, vesződséges lesz új állást találnia. Ráadásul, ha nem lel munkára, a hangulata valószínűleg egyre csak romlani fog. Ha viszont nem dolgozik, nem lesz pénze. A megtakarítása csekélyke. Mindössze arra elég, hogy talán három hónapig tudja majd fedezni a lakbért meg a kosztpénzt. A szüleinél már nincs maradása. Három évvel ezelőtt a bátyja megházasodott, és nemcsak a feleségével laknak ott, hanem hároméves kisfiukkal és másfél éves kislányukkal. Mivel Kikuko szülei éltek és virultak, immár hatfős családként tengették mindennapjaikat. Nem lett volna mersze hazapofátlankodni, mondván, hogy nem jött be a fővárosi élet.

Jöjjön, aminek jönnie kell: részmunkaidőben virágárusnak állok, közben meg keresek magamnak rendes munkát! – Kikukónak hirtelen derengeni kezdett, hogy miután részegen erre a döntésre jutott, közölte Ritával, hogy Állok rendelkezésedre! Bizonyára ezután kerültek az írásjegyek a jobb kézfejére.

Tizenegykor átöltözött kosztümbe, és elindult otthonról. A kézfején továbbra is látszódott Rita írása. Valószínűleg alkoholos filcet használt. Meglehetősen feltűnő volt.

Mindenekelőtt elugrott Kudzsiranuma bevásárlóutcájába, hogy egy fényképésznél igazolványképet csináltasson az önéletrajzához. Azután ugyanabban a bevásárlóutcában benézett egy százjenes boltba, vett egy kézzel kitölthető önéletrajzmintát meg egy stiftes ragasztót, majd – még mindig ugyanabban a bevásárlóutcában – betért a Kávékkő nevű presszóba, hogy ott írja meg az önéletrajzát. „Úgy vélem, hogy a virágok nem csupán azzal okoznak örömet, hogy gyönyörködhetünk bennük, hanem a kommunikáció legmélyrehatóbb eszközei is, mert összekötik az embereket. Szerintem azzal, hogy virágot árulunk, ha csak egy kicsit is, de gazdagíthatjuk társadalmunkat.” És így tovább és így tovább. Vagy félórát töltött azzal, hogy összehordott valami motivációslevél-szerűséget, amikor is delet ütött az óra. Eszébe jutott, hogy reggel óta nem evett semmit, ezért hot doggal és szendvicsekkel csillapította étvágyát.

Asszem, még korán van.

Kikuko a jobb kézfejére pillantott. Még tíz perc volt délután egy óráig. A kudzsiranumai vasútállomás északi kapujánál állva, a négy buszmegállóval és egy taxiállomással körülvett, jókora körforgalommal szemközt meglátta a Kavarazaki Virágboltot. Jobb kéz felől egy játékterem, balról pedig egy szupermarket közé ékelődött a parányi, kétemeletes épület, amelynek a földszintjén működött a virágbolt. Az első emelet egyik, utcai ablakán a kudzsiranumai go-klub hirdette magát. A második emeleti ablakoknál pedig behúzták a függönyt, nehogy belássanak. Mindezek fölött kerítés látszott, körbe mind a négy oldalon. Bizonyára tetőterasz volt odafent.

Mindenesetre oda kéne mennem.

Kikuko végigballagott a körforgalom mentén, és megérkezett a Kavarazaki Virágbolt elé. Az üzlet előtt ott állt egy nagyjából nyolcvanszor negyven centiméteres tábla, amelyen krétával írt szöveg virított:

Ó, hortenziák!

A tegnapi igaz szó

mára hazugság.

Maszaoka Siki{*}

Mialatt azon töprengett, vajon mit jelent a kinti felirat, bekukucskált az üzletbe. Noha az utcai homlokzat keskeny, az épület mélysége elég nagy volt, így a beltér a vártnál tágasabbnak bizonyult. Értelemszerűen tarkabarka virágok díszítették. Mindegyik alá cédulát helyeztek. Ezeken nem csupán a virág neve és ára szerepelt, hanem még valami, a virághoz fűződő tudnivaló. Tán az évszak miatt, de rengeteg volt a hortenzia. A legtöbb a kék valamelyik árnyalatában pompázott, ám akadt köztük lila, rózsaszín és fehér is. Egy kicsit a formájuk is eltért, ahogyan a nevük és az áruk is különbözött. Már csak a hortenziáknak is számtalan fajtája létezik.

Csupán két dolgozó serénykedett az üzletben. Az egyikük, egy férfi, a munkaasztalnál csokrot kötött. Közel százkilencven centi magas, mellkasa kidolgozott, a karja izmos, vastag volt. Külsőre lehetett volna egyetemista, de akár több mint negyvenéves is. A másik, egy nő, egy partvissal éppen a padlót sepregette. Testes volt, és szemlátomást ötven felett járt már. Mindketten olívazöld kötényt viseltek.

– Jaj, a mindenit! Ne haragudjon, nem vettem észre! – szólt Kikukóhoz a nő nyájas mosollyal. – Egy pillanatot várjon, kérem! Rögtön meghallgatom, csak ezt gyorsan befejezem.

Azzal sebtiben beseperte a szemetet a fedeles lapátba, majd a partvissal együtt félretette, és Kikuko elé lépett.

– Milyen virágot parancsol? Otthonra lesz? Vagy ajándékba? Bárhogy is legyen, ebben az évszakban a hortenziát tudom ajánlani.

– A bejárat előtti táblán volt egy Maszaoka Siki-vers, megmondaná, kérem, hogy… – mit jelent, szólt volna Kikuko kérdése, de a virágárus már szavalta is a híres költő haikuját:

– Ó, hortenziák! A tegnapi igaz szó mára hazugság. Ahogyan a hortenzia virágának színe napról napra változik, úgy változnak meg az ember érzései is egyik napról a másikra.

Vagy úgy – látta be Kikuko.

– A hagyományos, kék szirmú hortenzia a leginkább kelendő, azonban az olyan fiatal lányoknak, mint maga, alighanem ez a fajta tetszik inkább, nem igaz? – kérdezte, miközben rábökött az egyik virágra.

Hortenziához képest kis virágú, a levelei aprók, az ágai is vékonyak voltak. Tüneményes, ám törékeny benyomást keltett. A virághoz tartozó cédulán az állt, hogy „fűrészeslevelű hortenzia – karmazsinvörös”. Tehát nem is akármilyen vörös, hanem karmazsinvörös. A cédulán még az alábbiak szerepeltek: „De vajon miért fehér a virága? Kérjük, kérdezze meg munkatársunkat!”

– Miért fehér?

– Mikor először szirmot bont, még fehér, ám a napfény hatására apránként vörösre, vagyis inkább rózsaszínre vált. Éppen ezért, ahol a szirmok fedik egymást, illetve a virág közepén fehér marad, vagy ha változik is a színe, csupán halvány rózsaszínre. Vesződséges volt beszerezni, úgyhogy kissé drága, viszont, ha tetszik, egy kicsit tudok engedni az árából.

Kikuko azon kapta magát, hogy azon töri a fejét, mitévő legyen. Közel állt hozzá, hogy megvegye a hortenziát.

– N-Nem, köszönöm, igazából…

– Nem kedveli a hortenziát? Akkor viszont akad néhány csoda szép virág, ami az évnek csak ebben az időszakában kapható. Nézze csak meg őket!

Kikuko az eladónő hívására belépett az üzletbe.

– Ez hogy tetszik?

– Aranyos – csúszott ki Kikuko száján. Halvány rózsaszín virága mennyire hasonlít a szélcsengettyűre, gondolta. A cédulán az állt: „Campanula – köznapi nevén csupros harangvirág vagy bögrevirág”.

– Ugye? – bólintott a hölgy, mintha azt akarná mondani: „na, csak igazam lett”. – Tudja, a virágok a szár alján nyílnak előbb, úgyhogy a teteje még csak bimbós. Ajándéknak tökéletes!

– Miért?

– A Campanula szimbolikája miatt! Hálát, igaz szerelmet, rokonszenvet, hűséget, vágyat fejez ki.

Nincs nekem senkim, akivel az érzelmeim közölni szeretném. Jó kérdés, hogy ezután lesz-e, de most kisebb gondom is nagyobb ennél.

– Hálásan köszönöm, hogy ajánlotta ezt a virágot, azonban sajnálom, de…

– A harangvirág sincsen ínyére? Sebaj, akkor…

– Tetszik tudni, nem virágot venni jöttem.

– Nahát, akkor pozsgásokat szeretne, ugye? Mondhatta volna hamarabb, kérem szépen! Nem árulunk túl sok fajtát, de mind meseszép! Nézze csak, nézze!

Kikuko féken tartotta magát, nehogy a nő unszolására „nézze csak, nézze” a pozsgásokat.

– Az üzletvezető, Todzsima Rita, itt van esetleg?

– Milyen ügyben keresi az üzletvezetőt? Netán újságíró vagy hasonló?

– Nem erről van szó.

– A kezét nézd! – vetette oda a bokrétát kötő, tagbaszakadt fiatalember.

– Mi van vele, Haga?

– Szerintem az Rita írása – hunyorított a férfi Kikuko jobbjára.

– Mutassa csak! – Kikukónak ideje sem volt ellenkezni, a nő megragadta a jobb kezét. – Na, már minden világos, ez tényleg Rita írása! Az áll itt, hogy „CV”, biztosan interjúra jött.

– I-Igen.

– Hát akkor miért nem ezzel kezdte?

– Elnézést! – Nem is lett volna más választása, mint hogy bocsánatot kér.

– Na, jól van! Szerintem már ébren van. Föltárcsázom, rendben?

A nő bement a kassza mögé, a falra fölerősített telefonról leemelte a kagylót, és bepötyögött egy telefonszámot. Mialatt Kikuko azon töprengett, vajon hova telefonál, a nő megkérdezte tőle:

– Kisasszony, kérem szépen, megmondaná a vezetéknevét?

– Kimina.

– Halló! – Kikuko válaszával egyszerre hallatszott, ahogy a virágárusnő a kagyló felé fordulva méltatlankodik. – Rita! Itt van az üzletben egy Kimina nevű hölgy. Ha nem tévedek, egy órára találkozót beszéltél meg vele. És már egy óra van, csak mondom! Mert annyi van, hiába kérdezed tőlem, hogy miért – egész Japánban délután egy óra van! Jól van. Akkor felküldhetem a tetőre?

Egy árva felhő nem szállt a kék égen. A napsugarak azt üzenték: már beköszöntött a nyár. Kikukónak kicsit melege is volt a kosztümében. Az is megfordult a fejében, hogy esetleg levehetné. Noha egy épület tetején állt, voltaképp csak három szinttel a föld fölött, úgyhogy messze nem látszódott teljes szélességében Kudzsiranuma. A tetőről lefelé pillantva leginkább csak a kudzsiranumai vasútállomás előtti körforgalmat látta. Ennek dacára nem tudott betelni a ki- és behajtó buszok és taxik látványával.

– Bocs, hogy megvárakoztattalak! – Tíz perc elteltével végre-valahára megjelent Rita, és kezében egy futonnal a tető szupermarket felőli oldalán ácsorgó ruhaszárító állvány felé igyekezett. Úgy tűnt, ki akarja szellőztetni. Kikuko elé sietett, hogy segítsen.

– Jaj, köszönöm!

– Nem tesz semmit! De hogy kerül ide ez a futon?

– A másodikon van a lakásom, onnan hoztam. Amikor még a nagyszüleim éltek itt, az első emeletet is használták, de egyedül már nincsen rá szükségem, úgyhogy kicsit átalakítottam, azóta ott go-klub működik.

Világos. Szóval ez a helyzet.

– Így jó is lesz! – mondta, miután föltették a futont a ruhaszárítóra. – Csüccs le! Hozok magunknak valami innivalót. Jaj, de nem piát, ne aggódj! Haha!

A tetőt egy asztallal és székekkel bútorozták be. Ócska műanyag holmikkal, mint amilyenekkel a nyaralókat szokták. Feltehetőleg azért, mert csak úgy ott hagyták a tetőn, az egész garnitúra elég poros volt; Kikuko habozott leülni. Ez Ritának is feltűnt.

– Nagyon koszos? Ezer bocs! Hozok valamit, amivel letörölhetjük!

Rita hunyorogva, időnként el-elfojtva egy ásítást nézegette Kikuko önéletrajzát. Ruházata a tegnapihoz képest ég és föld volt: viseltes, hosszú ujjú pólójához ugyancsak viseltes, hosszú mackónadrágot húzott – mintha pizsama lett volna rajta.

Röhejesen festek én itt a kosztümömben – gondolta Kikuko. Kiváltképp a szabad ég alatt házi készítésű limonádét szürcsölgetve fölmerült benne a kétely, hogy ez egyáltalán valódi állásinterjú-e.

– Kiku, a Képzőművészeti Egyetemen tervezőgrafikát tanultál, igaz? Akkor viszont mondd csak, hogyhogy egy élelmiszeripari cégnél helyezkedtél el? Netán az ételek csomagolását tervezted?

– Nem, az értékesítési osztályon dolgoztam. – Kikuko lelki szemei előtt megjelent az Asszisztens arca, és amikor belé hasított, hogy milyen irgalmatlanul agyonhajszolták, hirtelen éles fájdalom nyilallt a gyomrába. – Tervezőgrafikusként szerettem volna elhelyezkedni, úgyhogy ilyen irodákba jelentkeztem, de sehová nem vettek fel, és az átlagvállalatok közül is csak egy volt hajlandó alkalmazni. – Ez pedig az a cég volt, amely az aljasnál is aljasabb.

– Van jogsid?

– Igen, van.

A gimnázium utolsó évében, február közepén, miután kiderült, hogy fölvették az egyetemre, az akkori legjobb barátjával ketten együtt jelentkeztek egy autósiskolába, és megszerezték a vezetői engedélyüket.

– Jelenleg én vagyok közülünk az egyetlen, aki tud vezetni, úgyhogy elkélne a segítség!

A Kavarazaki Virágbolt szinte mindennap végzett házhoz szállítást, ehhez pedig külön autójuk volt. Márciusig ezt a feladatot egy egyetemista fiú végezte, miután azonban megszerezte a diplomáját, kénytelen volt ezt a részmunkaidős diákmunkát abbahagyni. Így aztán elvitt a boltba egy alsóbb éves srácot az egyik egyetemi szakkörből, és úgy volt, hogy ő veszi át a stafétabotot.

– Igen ám, de az a fiatalabb srác egy rakás szerencsétlenség volt, annyira, hogy alig egy hét után már nem is jött többé. Ezért aztán az elmúlt két hónapban én intéztem a kiszállítást, így viszont baromi nehéz ám összeállítani a hármunk beosztását. Mindnyájan megkértük az ismerőseinket, hogy ideiglenesen szálljanak be részmunkaidőben, és úgy-ahogy átvészeltük, de azért szó, mi szó, van egy határ. Kiku, megkérhetlek, hogy te intézd ezentúl? Tudod, nem szállítunk túl messzire. Csupán öt kilométeres körzeten belül.

Kikuko nem igazán tudta összerakni, hogy ez az öt kilométeres körzet mekkora terület is, mégis egyből rávágta:

– Vállalom.

Egyetemista korában barátnőivel néhányszor kocsit béreltek, és kiruccantak, meg aztán az sem ment ritkaságszámba, hogy ő vezesse a céges autót, amikor üzleti útra ment a kizsákmányoló cég megbízásából. Egy szó, mint száz, annak dacára, hogy nem volt saját gépkocsija, a korabeli lányokhoz képest elég tapasztalt sofőr volt.

Vajon az a pasas, akivel az üzletben találkoztam, nem tud vezetni? Éppen ezen mélázott, amikor az ominózus, tagbaszakadt fiatalember felcammogott a tetőre.

– Mizújs, Haga? – köszönt neki Rita.

– Megnéznéd ezt, kérlek?

A férfi egy csokrot tartott a kezében. Kétségtelenül azt, amelyet az imént állított össze.

– Milyen alkalomra lesz?

– Valakinek a szerencsés felépülésére; egy hetvenkét éves nőé lesz.

– Próbáljuk meg fölállítani az asztalon!

Azzal a csokrot egyszerűen fölállították. Kikuko a látványtól kissé meghökkent. Ez nem kerülte el Rita figyelmét.

– Valami gond van?

– Csak annyi, hogy először látok ilyen csokrot.

– Ezt nevezzük álló csokornak. Amikor csokrot rendelnek tőlünk, sokszor ajánljuk ezt. Váza nélkül is jól mutat. Vászontáskában is lehet szállítani, és még vízbe sem kell tenni.

– Nahát! – Kikuko őszintén elámult.

– Édesanyádnak is így küldjük minden évben a szegfűt. A bokrétangyalos rendeléseket így intézzük.

Csakugyan? Ez még sosem tűnt fel neki, pedig amikor az anyukája üzenetben megköszönte a virágokat, mindig csatolt képet róluk.

– Ezt a halványlila virágot hogy hívják? – érdeklődött Kikuko. Lapos fejű, jókora virág volt, vagy tízcentis átmérővel. Elbűvölőnek, sőt tüneményesnek látta – alighanem szirmai fátyolszerű mivolta miatt.

– Nagyvirágú klemátisz vagy iszalag, japánul tesszen – felelte a vállas fiatalember. – A boglárkafélék családjába, azon belül az iszalagok nemzetségébe tartozik. A japánok szélforgónak is becézik.

– Most, hogy így mondja, csakugyan úgy fest, akár egy szélforgó. De honnan a tesszen elnevezés?

– A tesszen annyit tesz: vasdrót. A szára, vagyis inkább az indája olyan kemény, mint a vas, onnan kapta a nevét.

– És ez a fehér virág micsoda?

– Delphinium, vagyis sarkantyúfű; szintén a boglárkafélék családjába sorolják. A Delphinium név görög eredetű, és a bimbó formája hasonlít a delfinre. Japánban nem a delfinhez hasonlítjuk, hanem az égen szálló fecskéhez, így lett a japán neve repülő fecskefű.

Mialatt a tagbaszakadt férfi válaszolt, Rita csak bámulta és bámulta az álló csokrot. Körbe-körbe forgatta, kezébe vette, és az orrához közelítette.

– Kiku, mit gondolsz erről a csokorról? Tervezőgrafikát tanultál, biztosan tudnál valami személyes véleményt mondani mondjuk a színekről vagy az összképről.

Csak úgy nekem szegezni egy ilyen kérdést!

– Szerintem jól mutat, csak…

– Csak mi? – vonta kérdőre Rita.

– Hát, csak annyi, hogy olyan visszafogott, vagy inkább azt hiszem, azt mondanám, hogy túlontúl elegáns.

– Minekutána egy idős, hetvenkét éves hölgy ajándéka lesz – mentegetőzött a férfi.

– Éppen ezért, szerintem lehetne harsányabb is. A nőknek ugyanis fontosabb szempont a koruknál az, hogy nők!

– Én személy szerint bizony utálom, ha néniként kezelnek. A múltkor is elmentem ruhát vásárolni, az eladó meg ilyen puritán színű és szabású ruhákat ajánlgatott nekem. Volt képe azt mondani, hogy „az ön korához ez tökéletesen illik”. Na, erre irgalmatlanul begurultam. Mégis mi a bánatot tud ő rólam? Nincs igazam?

– De! – Kikuko sejtette, hogy Rita ezt a választ várta, de ő magától is ezt mondta volna.

– Kiku, választanál, kérlek, egy virágot az üzletből, amivel feldobhatnánk a csokrot?

– Hogy én?

– Jó, de…

Kikuko és a tagbaszakadt fiatalember egyszerre hallatta a hangját.

– Mi az, Haga?

– Nos, ez egy bokrétangyalos rendelés. Nem lesz abból baj, ha nem pont úgy néz ki, ahogyan a minta a képen?

Kikuko is az internetes képek közül válogatott, amikor az édesanyjának küldött virágot.

– Ha teljesen más virágot küldenénk, az nem volna szerencsés, de ha csak hozzátoldunk, abban szerintem nincs kivetnivaló.

– Viszont, ha hozzátoldunk, túllépjük a keretet.

– Nagydarab létedre elég kicsinyes vagy ám!

– Te pedig meggondolatlan.

– Na, akkor én is lemegyek az üzletbe. Jó volna úgy intézni, hogy az a virág is beleférjen a keretbe, amit Kiku kiválaszt.

– Szóval ez a hölgy ki is? – kérdezte az izmos férfi, Kikuko felé sandítva.

– A neve Kimina Kikuko, mától nálunk dolgozik részmunkaidőben.

– Vagyis hogy mától dolgozom?

– Naná, hogy a mait is kifizetjük! Az órabéred az első három hónapban kilencszázötven jen lesz, azután pedig ezer jen, ha ez megfelel. Ha lehetséges, heti ötször számítunk rád.

– Rendben van.

Azért érdekelne, de majd később megkérdezem, hogy ha öt napot kell mennem, akkor melyik két napom lesz szabad, és egy munkanapon hány órát kell dolgoznom.

– A fiatalúr itt Haga. Hat éve alkalmazzuk, de tulajdonképpen ennek csak a felében dolgozott nálunk. Az üzletben találkoztál egy molett nővel is, ugye? Ő Micujo. Nálam hosszabb ideje dolgozik itt. Na, akkor irány az üzlet!

– Rita!

– Mi az már megint, Haga?

– Ebben a ruhában nem jöhetsz be a boltba.

– N-Nem is terveztem! Átvedlek valami normális ruhába.

– Szedd rendbe a hajad, és sminkeld is ki magad! Kérlek!

– Jól van már, világos. Fogd be!

– Jaj! – Miközben föltápászkodott, Kikukónak eszébe jutott valami.

– Mi a baj, Kiku? Volt mára valami terved?

– Nem, nem. Kérdezni szerettem volna valamit, most szabad?

– Ne kímélj! Mondd!

Rita és az izmos férfi Kikukót vizslatta. Ha így állunk, jobban teszem, ha most rákérdezek, gondolta.

– Tegnap ugyebár kaptam tőled egy liliomfavirágot. Ha emlékem nem csal, arról is meséltél, hogy virágnyelven mit szimbolizál, de sehogy sem akar beugrani, pontosan mit jelent ez a virág.

Rita arcára elégedett mosoly ült ki.

– Ígéretes jövőt!

{*} A regényben előforduló verseket Slánicz Balázs fordította.