Borítószöveg

NÁRAY TAMÁS önéletrajzi ihletésű könyve lenyűgöző karriertörténet, fordulatos nevelődési regény, melyben Dárnay Dávid hosszú utat jár be, míg a szocialista Magyarországról indulva nemzetközi hírnévre tesz szert...

„Ha feladod a céljaidat, és lemondasz a vágyaidról, csak azért, mert pillanatnyilag kilátástalannak látod a helyzetet, tudnod kell, hogy ezzel elárulod az életed. És ezek után nem csodálkozhatsz azon, hogy a saját sorsod bánik majd veled úgy, mint az ellenségével.”

Copyright © Náray Tamás, 2014, 2020, 2024

Harmadik kiadás

ISBN 978-963-604-381-0

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Sárközy Bence

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Unger Zsolt és Demján Szilárd

Fotó Bolya Árpád

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regényben leírt történetek és azok szereplőinek mindenféle hasonlatossága a valósággal a puszta véletlen műve csupán.

Köszönöm a regényötletet Kővári Orsolyának, aki azért nem vállalta a mű megírását, mert bízott bennem és tudta, hogy meg fogom csinálni.

Köszönöm Farkasházi Rékának, hogy a közösségi portálos kis karcolataimra felhívta a férje figyelmét, aki viszont mellébeszélés nélkül vállalta a kockázatot.

Köszönöm Istvánnak, hogy minden álmomat valóra váltottuk.

PROLÓGUS

A LUXUSSZÁLLODA KÜLÖNTERMÉBEN már tapintható volt a feszültség. A sorokból morgolódás hallatszott. Az operatőrök egykedvűen állítottak újra meg újra valami feleslegeset a kameráikon. Néhányan az órájukat bámulták.

– Harminc perce várunk! És már régen a másik show-n kellene lennem! Felháborító – méltatlankodott egy testesebb, smaragdzöld délutáni ruhába passzírozott hölgy az első sorban, majd vadul legyezni kezdte magát a jegyzettömbjével.

– Én most láttam először, de a kollekciója frenetikus volt! – válaszolta némileg türelmesebben egy vörös hajú, dizájnszemüveges fiatal lány.

– Mondjuk melyik nem volt az? – csatlakozott a beszélgetéshez az egyik elismert, magyar internetes divatmagazin munkatársa. – Ja, és tudják, hogy ő Magyarországról jött?

– Hát én is csak azért vagyok még itt – folytatta lihegve a nagydarab hölgy –, mert a divatigazgatónk meghagyta, hogy interjú nélkül vissza ne menjek a szerkesztőségbe. Különben kit érdekelne! Magyarországról? Hah, ne mondja, én azt hittem, indiai.

– Nem, nem indiai. Magyar.

Ebben a pillanatban megállt a levegőben a jegyzettömb, kinyílt a pulpitus felé vezető ajtó, s a teremben mozgolódás támadt. Szexin az alakjára szabott, admirálkék, mélyen dekoltált kiskosztümben a sajtóigazgató lépett a terembe.

– Hölgyeim és uraim! Köszönjük a türelmüket! Szeretném tájékoztatni önöket, hogy egy előre nem látható technikai akadály miatt még néhány percre szeretnénk igénybe venni az idejüket. Hamarosan elkezdjük a tájékoztatót.

A bejelentés után körbevillantott egy tökéletes mosolyt, és még mielőtt bárki kérdezhetett volna valamit, kissé zavarodott arckifejezéssel sietve elhagyta a termet.

– Micsoda pofátlanság! – hergelte magát tovább a zöld ruhás sonkatekercs, és vadul újra legyezni kezdte a nyakát, aminek legalább annyi haszna volt, hogy a két oldalszomszédja szintén részesült a hűsítő légáramlatokból.

– És ugyan milyen technikai akadály? Beszorult talán a liftbe, vagy nem találja a cipőfűzőjét? – tódított valaki a napilapok számára fenntartott helyekről.

A nemzetközi sajtótájékoztató helyszíne kezdett farkasveremmé változni, ahová türelmetlenül, vicsorogva várták a bárány érkezését.

„Ízekre fogják szedni – gondolta a magyar magazin munkatársa –, csak most már tényleg ne késsen tovább!”

A lakosztály bejáratánál újabb kopogás hallatszott. Péter résnyire nyitotta az ajtó félszárnyát, sápadt volt és az idegességét sem tudta palástolni.

– Öt percet adjatok, és összerakom! – mondta halkan.

– De már így is áll a bál, a teljes nemzetközi sajtó, a tévétársaságok, mindenki felvonult, mit dobjak még be? Hastáncosnőt nem hoztunk!

– Kérlek, adj még öt percet – zárta le a beszélgetést a férfi, és visszalépett a szobába.

– Uramatyám! – sóhajtott a fejét a falnak támasztva Anna. – Ez van a nemzetközi turné első állomásán! Hát mi lesz a következő két hétben?

Ezek szerint Dávid rosszabb állapotban van, mint gondolta, és ezzel mindent kockára tesznek. A jóval több mint tízéves, megszállott, éjjel-nappal tartó munkát, hogy a márkából nemzetközileg elismert brandet kovácsoljanak. Saját erőből építkeztek, mögöttük nem álltak kockázatitőke-befektetők és mágnások, akiknek a zsebéből következmények nélkül lehetett volna szórni a pénzt – nekik most volt, vagy soha. Az utolsó vasuk is benne állt a buliban. Berlin volt a legfontosabb helyszín, mert ez a város lett Európa fővárosa, és ők önálló couture-à-porter szalont nyitottak itt. Ha itt valami nem jól sikerül, könnyen híre mehet, és kártyavárként omlik össze a tervük. Oké, Dubai és Palm Springs messze vannak, de Barcelona csak egy ugrás, és a rossz hír szárnyakon jár. Márpedig a show-kat végig kell csinálni, a megszervezett sajtóeseményekkel együtt, vagy minden elveszett.

– Dávid! Dávid! – Legszívesebben ordítva ütötte volna ököllel a falat. – Kérlek, csak még egy kicsit bírd ki, szedd már össze magad, és ha túl vagyunk ezen, megígérem, megígérjük neked, hogy hagyunk pihenni! Kérlek, kérlek, kérlek!

Bent, a lakosztályban az összes ablakot kitárták, hogy legyen friss levegő. Dávid úgy érezte, nem bír megmozdulni. Már a bemutató alatt is alig állt a lábán. Remegett kívül, belül. A hátán csíkokban ömlött a víz, a szája kiszáradt a félelemtől. Maga sem tudta, hogy mitől retteg. Nem a tömegtől, azt már megszokta. A szerepléstől sem, hiszen annyit állt már reflektorfényben, kamerák előtt. Egyszerűen bele tudott volna halni a félelembe. Hirtelen éles fájdalom járta át a testét, mélyen, legbelül. Kitapinthatatlanul, görcsösen és meghatározhatatlanul. Először a mellkasában, aztán a gyomrában, végül pedig a hasában érezte ezt a feszítő lüktetést. Az ájulással küzdött.

– Meg tudod csinálni. Mindenki rád vár. Ott leszek a hátad mögött. Csak intened kell a kezeddel, és Anna ott folytatja, ahol abbahagytad. Le sem veszi rólad a szemét, minden rezdülésedet figyelni fogjuk! Nyugodj meg, szeretünk – suttogta Péter erőltetett nyugalommal a hangjában.

– Tudom, és köszönöm nektek – Dávidot fojtogatták a könnyei. – És bocsássatok meg, hogy ennyi gondot okozok, de azt hiszem, egy kicsit most megbillentem.

Mi az, hogy kicsit, gondolta Péter. A mindennapi rosszullétek, az altatók, az ébresztők, a diéták, az orvosok és a kivizsgálások, a rohamok, a pszichológus és a jógatanár, az ismétlődő hisztérikus kitörések, amikor nemcsak a körülötte lévőknek volt célszerű menekülni, hanem jobban tették, ha mindjárt vitték a kollekciós darabokat is, nehogy Dávid ollóval vagy puszta kézzel azonnal elpusztítsa a drága munkával, még drágább alapanyagokból létrehozott portékákat, hogy aztán csak túlórák százaival lehessen reprodukáltatni ugyanazt, csak jóval sürgősebben. Istenem, ha lenne fogalma a költségekről!

Péter, ahogy a gondolatai végére ért, rögtön lelkiismeret-furdalást is érzett, mert nem hibáztathatta Dávidot sem. A saját tőkét össze kellett teperni. Dávid az elmúlt tíz év alatt negyven kollekciót álmodott meg, és szinte mind sikeres volt, s ha azt vesszük, hogy egy kollekció nagyjából nyolcvan öltözékből áll, akkor ez több ezer modellt, szabásmintát jelent. Jelmezek filmekbe és operákhoz, otthon és külföldön. Több mint tíz évet húzott le mosolyogva a televíziónál, a testet-lelket próbára tevő show-műsorokban, százával tervezte a ruhákat, rajzolt éjjel-nappal, felügyelte a kivitelezést és a próbákat. Éveken át tűrte szó nélkül a köszönet nélküli szekatúrát, a lealacsonyító anyagi körülményeket és a lekezelő stílust ugyanúgy, mint fiatal korában Párizsban. És eközben tisztességgel kinevelt egy generációt a varrodában, akik általa megismerték a francia ruhakészítés módszereit, megtanulták csínját-bínját. És most kikészült. Jövőre lesz ötvenéves.

De a cél előtt pár méterrel nem hagyhatjuk, hogy feladja, cikáztak a fejében tovább a gondolatok. Ráadásul Pétert, mint a cégeik gazdasági vezetőjét, az is nyugtalanította, hogy nem csupán az ő, vagy a közös életük jövője, hanem emberek százainak a megélhetése és a biztonsága függ attól, hogy Dávid hogyan húzza azokat a bizonyos vonalakat a rajzpapírra.

Istenem, sóhajtott fel, bárcsak átvállalhatnék tőle valamit! És észre sem vette, hogy az ő vállát legalább olyan súlyos terhek nyomják, mint a társáét.

– Induljunk! – nyitotta ki az ajtót Péter. – Bízz magadban és bennem!

Végre kiléptek a lakosztályból.

– Ihatnék még egy korty vizet? – kérdezte Dávid, és már fordult is vissza. Péter résen volt. Háta mögé tapadva figyelte, hogy kinyitja-e a gyógyszeres csomagot.

– Ne bámulj így rám, csak iszom egy kortyot! – mordult feléje Dávid.

– Lenn is van víz – kockáztatta meg a választ Péter, ártatlan kék szemekkel.

Ekkor Dávid ráemelte tekintetét, azzal a nézéssel, amitől mindenkinek azonnal inába szállt a bátorsága. De Péter már edzett volt, ő állta a villanásokat, Dávid pedig erre válaszul úgy vágta bele a poharát a fürdőszoba kagylójába, hogy a milliónyi üvegszilánkot bizonyosan hetekig szedegetni fogja a személyzet.

A liftben Eliza, a bemutatók fodrásznője elvégezte Dávid haján az utolsó simításokat. Lakkozott, fésült, simogatta Dávid tökéletesre festett, tükörfényes haját. Eközben Mimi, a sminkes nyaralásos színt és pici Bois de Rose port csempészett az arcára, végül gyömbéres ajakápolóval dúsította a száját.

– Au, ez csíp! – kényeskedett Dávid.

– Beszélni fogsz, nem csókolózni – vágott vissza Mimike.

– Honnan tudod, hogy nem fogok? – mosolygott rá Dávid.

A biztonságiak széthúzták a terem ajtaját, Dávid vett egy mély levegőt és pár másodpercre behunyta a szemét. Amikor belépett, valóban olyan benyomást keltett, mint aki tengerparti nyaralásából érkezett, a tél közepén. Nagy átváltozóművész hírében állt. Nemcsak a hangulatai, hanem az egész lénye úgy tudott pillanatok alatt átalakulni, szinte fizikailag is megváltozni, hogy még az alapos szemlélő sem tudta észlelni rajta a halálos idegi kimerültség egyetlen apró jelét sem. Dávid félelmetesen uralkodott másokon és önmagán egyaránt.

Egyedül Péter elől nem tudott elrejtőzni, ő mindig tudta, ha baj van. És most baj volt.

Ott állt az emelvényen egy karcsú, sportos alkatú, csillogó szemű, elegáns, nagyon fiatalnak látszó férfi széles, igéző mosollyal, s üdvözlésképpen körülhordozta mágneses tekintetét a várakozó egybegyűlteken. Ilyenkor mutatkozott meg Dávid arisztokrata vére. Senki úgy nem tudta az embereket hódoltatni, mint ő.

Néma csend lett. Egy lélegzetvételnyi szünet után felcsattant a taps. Egy sajtótájékoztatón!

– Igen, ez ő – gondolta Anna, kis mosolyt engedve meg magának a háttérben. Megint ő az! Aki egyetlen gesztusával rabul ejt, aki egyetlen pillantásával el tudja feledtetni azokat a súlyos megpróbáltatásokat is, amiket mindenki másnak el kell viselnie körülötte.

Dávid helyet foglalt, kezét az asztal alatt Péter térdére tette. Az ujjai hidegek voltak, mint a jégcsapok. Elkezdődött az első nemzetközi sajtótájékoztatójuk. Anna vérbeli levezetőként, határozott mozdulatokkal adta meg a szót a kérdezőknek.

Elian Straub, Modewoche:

– Az ön prêt-à-porter kollekcióját látva az embernek az az érzése támad, hogy bármelyiket szívesen viselné…

– Ó, első mondatnak! Köszönöm! – vágott közbe Dávid.

– …ugyanakkor igen figyelemfelkeltőek a darabjai, tehát azt is mondhatnánk, hogy nem a hétköznapi nőknek valók. Nem lát ebben némi ellentmondást?

– Egész életemben semmi más nem érdekelt, csak a luxus. Azt akartam, hogy ha valaki felveszi a ruháimat, kivételezett helyzetben érezze magát. Ez pedig a mindennapok luxusát teremti meg a nők számára – válaszolt Dávid a hibátlan németjével. – Hétköznapi nők pedig, mint tudjuk, nem léteznek!

Lizzy Smith, Fashion Street:

– Ön, úgy tudom, Magyarországról származik, és most a nemzetközi karrierje küszöbén áll. Mi a titka a sikerének?

– Rendszeresen ezt kérdezik tőlem, hogy nekem hogyan sikerült. Egyrészt nem vagyok egyedül – szorította meg Péter térdét az asztal alatt –, másrészt nem tudok recepteket adni. Valószínűleg, ha tudnám a választ, nem tartott volna ennyi ideig.

A teremben halk kuncogás kísérte Dávid szellemes leütését.

Ingrid Knötemann, Talente:

– Én is most értesültem róla, hogy ön magyar! – indított a harsány külsejű, zöld ruhás nő. – Milyennek képzeljük önt gyermekként, és hogyan tudná értelmezni a szépséget, a különlegeset, vagy az egyedit? Fontosnak tartja-e ezeket a fogalmakat a divatban ma, különösen ez utóbbit, amikor a tömegtermelés uralja a terepet… ja és hogy mennyire képes ön szerint a környezet az egyéniséget tolerálni? Természetesen akár az ön hazájának a kontextusában!

– Ha jól számolom, ebben az egy kérdésben volt minimum három, de lehet, hogy négy is – mondta huncut mosollyal Dávid. – Nos, nyugodtan leszögezhetjük, hogy gyermekként nem illettem a megszokott képbe. Semmilyen értelemben. Szokatlanul gondolkodtam, gesztikuláltam, beszéltem és viselkedtem, és mindig mindent átalakítottam a saját ízlésem szerint. Jól csak a saját magam által alkotott és az én elképzeléseim szerint megváltoztatott körülmények között éreztem magam. Az én belső világom a szépről, a különlegesről, az egyediről, a kevesek számára elérhetőről szólt. Számomra mindaz, amit bárki megvehetett, birtokolhatott, teljesen érdektelen volt. Ma már tudom, hogy ezt hívják luxusnak. Úgy emlékszem, akkoriban azt gondoltam, hogy csak egyféleképpen létezhet a szép, a különleges, és az egyedi. Ma már persze tisztában vagyok vele, hogy a szépnek, a különlegesnek és az egyedinek számtalan változata lehet. Minden és mindenki másképp szép, másképp különleges, másképp egyedi. Rájöttem, hogy az én nézőpontom csak egy a nézőpontok népes birodalmában. De mindezektől függetlenül ragaszkodtam a sajátomhoz. Ez a magatartás először természetesen értetlenséget, később ellenszenvet váltott ki a környezetemből. Valószínűleg nem értettek meg, és azt hiszem, úgy vélték, hogy a saját érdekemben meg kell engem, a gondolataimat, a látásmódomat és a viselkedésemet változtatni. Ahonnan én jöttem, ott bele kellett simulni az átlagosba, különben az ember könnyen megüthette a bokáját. De én ellenálltam minden kísérletnek, és most önön a sor, hogy eldöntse: jól jártunk-e vele, hogy a megváltoztatásomra irányuló próbálkozások kudarcba fulladtak? Egyébként csodálatos a ruhája, asszonyom! – zárta Dávid a székfoglalónak is beillő monológot.

A zöld ruhás nő tátott szájjal hallgatta, még jegyzetelni is elfelejtett, irattömbje megállva maradt a levegőben. Amikor magához tért, annyit tudott mondani, hogy „milyen édes fiú”.

Sophie Marant, La Jolie:

– Ön kelet-európai. Gyakran tapasztaljuk, hogy az ebből a régióból érkező emberek célratörőbbek, mondhatni lényegesen elszántabbak. Ön mit gondol erről? Talán ennyi is elég lehet a sikerhez?

– Ön francia? – kérdezett vissza Dávid. Mert ilyen provokatív kérdést, gondolta tovább magában, a divattervezéssel kapcsolatban csak egy francia újságíró tehet fel.

– Igen, Párizsból jöttem – hangzott a válasz.

– Hát ez nagyszerű! Imádom Párizst, bár ki nem? Ha óhajtja, akkor folytassuk talán az anyanyelvén!

A nő bólintott, és eleresztett egy félmosolyt.

– Nézze, ahonnan én jövök, ott az ember nem mindig teheti azt, amit szeretne, és ez különösen így volt akkor, amikor pályakezdő voltam. Mondhatjuk azt is, hogy igencsak sok volt a kényszerítő körülmény.

Az újságírónő majdnem elejtette a diktafonját, Dávid olyan tökéletesen formálta a francia mondatokat. Kezdett belemelegedni a helyzetbe, kezdte magát elemében érezni, s legbelül huncutul mosolygott azon, hogy a nő, aki nyilván valami botladozó, hiányos és töredékes nyelvtudást előlegezett meg neki, most csodálkozik, hogy nem csak egy francia beszélhet jól franciául.

– Ez minden egyes embert, így engem is először visszahúzódóvá, később, nem kell félnem bevallani, erőszakossá tett. Furcsa, de ez a tulajdonság különösen jól jött akkor, amikor önmagamért kellett harcolnom. Kezdetben az elfogadásomért, később az önbizalmamért, a hitemért, s mindazért, amiért ma pénzt adnak a vásárlóink: az ízlésemért. Azzal a hasonlattal szoktam élni, hogy Budapestről hosszabb az út Párizsba, mint Párizsból New Yorkba, ha érti, mire gondolok. Mit tagadjam, fel kellett ismernem, hogy bizony, hátrányos helyzetből indulok. Ezért nem maradt más lehetőségem, mint tudomásul venni, hogy csak úgy boldogulhatok, ha sikerül felkészültnek, tudatosnak és keményszívűnek lennem. Többet tudni, többet tenni és őszintén képviselni önmagamat. Nagyon fontos, hogy lássa a különbséget: nem mások ellen, hanem önmagamért. Ma már igazán hálás vagyok a sorsnak, hogy eljuthattam az önök csodálatos országába, s a méltán világhírű Thierry Lafont divatháznál eljutottam a tervezői szintig, mert így sikerült az önök segítségével átélni, megtapasztalni és azután a magam hasznára fordítani mindazt a végeláthatatlan küzdelmet, amely bátorrá, edzetté és kitartóvá tett. És ez önök, a franciák és a francia divat nélkül nem sikerülhetett volna!

Anna legszívesebben felugrott volna a helyéről és ujjongva megtapsolta volna a főnökét. Péter arcán felsőbbrendű büszkeség ült. Dávid törlesztett. Törlesztett az évekig tartó kínzásért, aminek persze ma megvan a haszna. De ez a haszon, mint lehetőség, őbenne rejlett egyedül. Az eredményeiket nem másoktól kapták aranytálcán.

A sajtótájékoztatón záporoztak a kérdések, Dávid kicsit meg is volt lepődve, hogy először úgy tűnt, a személye, a személyisége, a származása jobban érdekli őket, mint a kollekciója. Aztán végül megjöttek a szakmai kérdések is az inspirációkról, a színekről és azok rendkívül eredeti kombinációjáról. Dávid tudta, hogy különösen jól bánik a színekkel, ami sok esetben önmagában eladná a show-t. Ezt követően rátértek az újságírók a Dávid által preferált amfóraformákra és a rendkívül szellemes díszítő megoldások elemzésére is. Hihetetlenül örült, amikor valaki courrèges-i vonalakat említett és a kedvenc korszakáról, a 60-as évekről faggatta. Dávid sziporkázóan teljesített. Már a színes nyelvtudásával is megfogta a hallgatóságot, az udvariassága, bókjai és szellemessége pedig egyszerűen mindenkit leterített.

A program véget ért. Az előre egyeztetett fotózás elől Dávid szó szerint elmenekült. Sietős léptekkel tartott a lakosztálya felé, mert érezte, hogy pillanatokon belül elfogja a rosszullét. Az utolsó csepp erejét is kiszívták. Émelygett, szédült, a léptei bizonytalanná váltak. A görcsös fájdalom ismét befészkelte magát az ágyékába, és izzadni kezdett.

Anna és Péter a szobája ajtajában érték utol. Hogy a fogadásra lemenjen velük, azzal elő se mertek hozakodni.

– Szuper voltál! – lelkesedett Péter. – Kenyérre kented őket, mint az olvadt vajat! Úristen! A francia csaj hogy megkapta a magáét! Imádtam!

– És azt hallottad, mint mondott a legyezős nő? Nem? Azt hebegte tátva maradt szájjal, hogy „édes fiú”! A legfontosabb vélemények egyike Berlinben! Tudod, az, akinek megdicsérted a ruháját, aki olyan volt, mint egy nagy madár, aki kiszabadult a kalitkából és most rendezgeti a tollait! – hadarta Anna, és gurgulázva nevetett a saját viccén.

– Most szeretnék egy kicsit magamban lenni – mondta Dávid összeszorított fogakkal, és már hajtotta is be az ajtót. Péter az egyik kezével ellentartott, a másikkal pedig átfogta Dávid vállát.

– Kérlek!

– Nincs semmi baj, minden rendben lesz – mondta Dávid egy erőltetett mosoly kíséretében, aztán bezárkózott.

Anna és Péter egymásra néztek, hosszasan kutattak egymás tekintetében. Végül Péter törte meg a csendet.

– Mindig elbújik, ha valamije fáj – mondta. – Megyek, ellenőrzöm a csomagolást, aztán a fogadáson találkozunk.

– Rendben – válaszolta Anna. – Én gyorsan kiválogatom a stage-fotókat a sajtónak, és jövök.

Igyekeztek lefoglalni magukat, úgy tettek, mintha mindkettőjüknek életbe vágóan sürgős dolga akadt volna, miközben átjárta testüket a szorító aggodalom.

Dávid végre magára maradt. Ledobálta az átizzadt ruháit, és a forró zuhany alá állt. Ez mindig hatásos eszköznek bizonyult a pánik ellen. Rájött, hogy még mindig gyötri a félelem, s a forró víz alatt sem tudja jéghideg végtagjait átmelegíteni. A dereka köré csavarta a törülközőt, és sietve feltépte a bárszekrény ajtaját. Gyomorkeserűt keresett, talált is valamit, amiről feltételezte, hogy megteszi. Kiöntött egy jó adagot. Aztán letérdelt a bőröndjéhez, elővette a gyógyszeres csomagját, és keresni kezdte a jól bevált, titokban nyeldesett kis rózsaszínű tablettáit. Nem találta. Már majdnem úrrá lett rajta a kétségbeesés, hogy otthon felejtette, amikor eszébe jutott, hogy az éjjeliszekrénye fiókjába rejtette őket, hogy ha éjszaka felébredne, kéznél legyenek. A mellkasa rendületlenül szúrt, a hasa tompán, egyfolytában fájt, és nagyon fázott. Ebben a pillanatban vette észre, hogy körülötte minden csupa vér.

– Honnan jön ez? Belőlem? Mi ez? – riadt meg, aztán felemelte a bal lábát, és látta, hogy több helyen alaposan szétvágta a talpát valami. A pohár szilánkjai.

Felugrott, de azonnal erős szédülés fogta el. Nyilalló, görcsös fájdalom rántotta össze a testét, a tarkójától a hasa aljáig. A szoba kontúrjai elmosódtak, és érezte, hogy nem tud tovább küzdeni. Előbb sötét lett, aztán szépen lassan minden kifehéredett. Csak a végtelen zuhanást érezte.

AZ UTOLSÓ REGGEL
PÁRIZSBAN

I

A RUE VALENCE HÁZAINAK TETŐABLAKAI álmosan pislogtak a kora reggeli, szikrázó fényben. Az ébredő nyári nap első sugarai vidáman kúsztak át a kis manzárdszoba fehér függönyein.

Dávid az ágy szélén kucorgott, és kiürült tekintettel bámult maga elé. Egész éjjel forgolódott, alig aludt valamit, és most a feje is ketté akart szakadni. Feltápászkodott, odament a parányi garzon kis konyhapultjához, és amúgy magyarosan megtömte a kávéfőzőt. Leroskadt a mellette álló székre, állát a kezébe támasztotta és mozdulatlanul várt, amíg a gőzölgő kávé illata be nem töltötte a helyiséget.

Mélázva kortyolgatta a kávéját, mézédesen és feketén, ahogy szerette, majd azon kapta magát, hogy az elmúlt két év történéseit idézgeti fel magában, noha egyáltalán nem volt nosztalgikus hangulatban.

Még mindig úgy érezte, hogy nem tud dönteni. Egyrészről nem akarta, hogy végérvényesen és visszavonhatatlanul lezáruljon ez a korszak, miközben alig várta, hogy elkezdje felépíteni az új életét, ezúttal a saját elképzelései szerint. Fiatal volt, mindössze huszonkilenc éves. De ahhoz épp elég idős, hogy végre a maga útját járja és a saját karrierjére koncentráljon. Számtalan tervet pörgetett végig az agyában, és úgy gondolta, tudja, mit csinál. De akkor mégis hogyan változott át a rá mindig jellemző határozott elszántság egyszerre ilyen émelyítő bizonytalansággá? Tisztában volt vele, hogy ahová visszatér, ott az ő tudásával nem rendelkezik senki. Itt olyan, mint ő, van vagy száz, akár ezer is, ahogy Arianne Nabarro, a spanyol származású művészeti igazgató mondta nekik az ideérkezésük után pár nappal:

„Jegyezzék meg, hogy ugyanazzal a tehetséggel, mint a maguké, minden utcasarkon negyven tervezősegéd vár arra, hogy beléphessen valamelyik divatház kapuján. És jól véssék az eszükbe azt is, hogy ezek az emberek bármit megtennének egy olyan pozícióért, mint a maguké!” Azóta is ezek a szavak visszhangzottak benne.

Arianne Nabarróval a kezdeti iszony után nélkülözhetetlenségi viszony alakult ki kettejük között. Éjszakánként Dávid még szinte haza sem ért az albérletébe, ahogy fordult a kulcs a zárban, már az ajtón kívül hallotta, hogy cseng a telefon.

– Igen, itt vagyok! – vette fel a kagylót, és pontosan tudta, hogy Arianne az, és hogy másodpercre kiszámítja, mikorra ér a lakásba. Akár egy órát is beszéltek még a kollekciók részleteiről, a táskák fogójáról, a bizsuk matt vagy fényes aranyszínéről, hogy vajon melyik tetszene jobban a Monsieur-nek a legújabb, pop-art stílusú ruhákhoz, és hogy az új manöken, akit az ismeretlen ügynökség küldött, olyan szép, hogy érdemes lenne azt a merészséget is vállalni, hogy Giselle de Patisse helyett egyből ő legyen a Louvre-ban, a Cour Carrée-ban soron következő bemutató első lánya.

Dávidot csak „a kegyenc” titulussal emlegették a művészeti igazgatóság munkatársai, bár az igazat megvallva ennek a státusznak többnyire csak az árnyoldalaival szembesült. Gyakran előfordult, hogy a főnöknője miatt állva elaludt a metrón a fáradtságtól. Az egyik ilyen alkalomra, amikor hatalmasat koppant a feje az automata ajtó üvegtábláján, egész életében emlékeztetni fogja egy nagyon helyes kis heg a szemöldöke alatt. Helmut, a barátja, akivel együtt kezdtek a Háznál, úgy tartotta, hogy a sebhely egyáltalán nem rontotta el Dávid finom vonásait, sőt így lett igazán szexi.

Arianne Nabarro hűvös volt és kegyetlen. Ráadásul álmatlanságban szenvedett, így számára a nappalok és az éjszakák között csak annyi volt a különbség, hogy időnként fel kellett kapcsolnia a villanyt. Ugyanakkor lenyűgöző volt a mosolya, és Dávid nála szebb nővel eddig még nem találkozott. Ébenfekete, Vidal Sassoon módra rövidre vágott haja, Guerlain Sang de Rose No.41-es, vérszínű ajakrúzsa, sötét, tüzes szeme, káprázatos ruhái, ékszerei, tökéletesen kifogástalan modora és eleganciája úgy ivódott a lelkébe, mint tinta az itatóspapírba.

Dávid még mindig vívódott. Tegnap elköszönt. Arianne azt mondta, ha mégis úgy döntene, hogy marad, vagy valamikor visszatér Párizsba, másnaptól van munkája, erről kezeskedik. De ő úgy érezte, a sorsa fordulóponthoz érkezett, és ez alkalommal nem lehet megalkuvó. Készen áll, hogy elinduljon a célja felé, hiszen eldöntötte, hogy saját címkét akar. Úgy gondolta, felkészült rá, hogy iszonyatosan nehéz lesz otthon, ahol a divatról nyilvánvalóan egészen más fogalmak vannak. Viszont talán pont ezért lehet könnyebb is. Semmi vész, ha nem megy rögtön, van némi megtakarított pénze, nem üres kézzel megy haza, és kezdetben akár a hazai divatbemutatózásnak is mutathat ezt-azt a párizsi kifutók világából. De az egója már most sokkal nagyobb annál, mintsem hogy egész életét hátul, úgymond a karban töltse el. Bebizonyosodott, hogy jó szolga. Meg az is, hogy nem vesztegette az idejét, és megtanulta a leckét: magával viheti a francia divat titkát.

Most viszont azt is be kell majd bizonyítania, hogy jó vezető és olyan tervező, akinek elkel a munkája. Otthon ő lesz az, aki diktál. Itt meg neki parancsolnának, méghozzá könnyen lehet, hogy beláthatatlan ideig. Persze előfordulhat, hogy itt is jól alakulnak a dolgok, és néhány év múlva lesz egy szerződése valamelyik ház hasonló pozíciójába, mint az Arianne-é. Aztán onnan már csak egy lépés a saját márka piacra dobása, hiszen addigra már jól fogja ismerni azokat, akik ebben a segítségére lehetnek és hisznek benne. Vajon Arianne ezt soha nem akarta? Fontolgatta-e valaha, hogy elhagyja a Monsieur-t és saját márkát alapítson? És ha ő is ezt tervezte, ha ő is minden tőle telhetőt megtett, akkor neki miért nem sikerült? Igen, valószínűleg gondolt rá, hiszen négyszemközt több alkalommal azt mondta neki, hogy Dávidban minden megvan, ami ehhez kell, úgyhogy bármi is lesz majd az ár, ne legyen kicsinyes, érje el, hogy egyszer saját márkája legyen. Bánta, hogy erről soha nem mert részletesebben beszélgetni Arianne-nal. Talán most könnyebben dönthetne.

„Ez a zseniális nő örök második maradt – gondolta Dávid. – Na nem, ez nem az én világom, én első akarok lenni, és azt akarom, hogy az én nevem legyen kiírva a falra! Persze, ha jobban belegondolok, pont emiatt nem kellene elmennem. Hiszen ez a fal állhatna éppúgy Párizsban, mint Budapesten. Vagy bárhol máshol a világban. Mert az teljesen mindegy, hogy hol fog állni az a fal, ajándékba sehol nem fogják adni. Ugyanakkor mégis olyan helyen kellene megcsinálni, ahol azonnal ki lehet tűnni. Megint a kisebb ellenállás irányába? A könnyebb út?”

Nem, most másról van szó, hárította el magától a gondolatot, ami az édesapja intelmeire emlékeztette. Mert tudta, érezte, hogy ez komoly meló lesz, de meg fogja csinálni. Meg tudja csinálni.

– A francba! – kiáltott fel az órára pillantva. – Tuti, hogy nem érem el a reptéri vonatot!

Magára rántotta az utazáshoz elöl hagyott ruháit, és gombolkozás közben a telefonhoz ugrott. Volt benne gyakorlata, hogy hogyan kell egyszerre telefonálni, nadrágot húzni, fogat mosni és hajat szárítani. Taxit rendelt, majd tárcsázott még egy számot.

Kintről egyre erősebben szűrődött be a kora reggeli forgalom zaja. Befejezték a szokásos éjszakai utcamosást, és a lajtos kocsi hangos tülköléssel fordult ki a főútra. Dávid letette a kagylót, a zsebéből előhalászott három egyfrankost, és a készülék mellé dobta. A számláját már korábban kifizette.

Megszólalt a kaputelefon, a taxi megérkezett. A két hatalmas, degeszre tömött bőrönd sorsára várakozva pöffeszkedett az előszobában, ezért a sofőrt felkérte, hogy segítsen levinni az egyik csomagot. Vetett egy utolsó, kicsit fájó pillantást aprócska szobájára, az itt maradó szemközti háztetőkre, a kedvenc pipacsos párnáira, majd behúzta maga mögött az ajtót. A kulcsokat, ahogyan előző este megbeszélte, Monsieur Laronde, a concierge külső postaládájában hagyta. Elmosolyodott.

A taxi ajtaja becsukódott, és ő újra Helmutra gondolt. Volt egy közös játékuk, hogy beszámolásra szó szerint, egyszerre idézték Arianne unalomig hangoztatott, teátrális mondatait, mindezt jellegzetes, déli gesztusaival kísérve. Aki rontott, az fizette az aznapi croissant aux amandes-ot és a crème au chocolat-t ebédidőben a helyi bisztróban.

Helmut német volt, szögletes, és bár jól tudott franciául, az akcentusa végig megmaradt. Dávidnak, aki amúgy is kamaszos hangon, énekelve beszélt, ragyogóan ment a francia affektálás, ezért aztán gyakran leesett az ingyendesszert, a társa nem kis bosszúságára, főleg mert Pauline, a másodasszisztens, aki az első perctől reménytelenül szerelmes volt Dávidba, versenybíróként a legtöbbször az ő javára döntött. Helmut bánatos, vízkék kutyaszemekkel bűvölte Pauline-t, és nem adta fel a reményt, hogy egyszer elviheti táncolni vagy vacsorázni, és végre felismeri őt a lány, mint élete egyetlen értelmét. Szerinte ugyanis ez csak azért nem következhetett be idáig, mert a szíve hölgye még nem tudta magában meghatározni, hogy mit is érez iránta. Dávid, aki ismerte Pauline igazi érzéseit, nem akarta a barátját megbántani, ezért némi lelkiismeret-furdalással ugyan, de legbelül jókat mosolygott Helmut finoman szólva is naiv elképzelésein. Talán picit örült is neki, hogy Helmut nem talált társat magának. Mert ő viszont realista, itt-és-most alkat lévén nagyon is pontosan meg tudta határozni magában azt a vonzalmat, amit a német fiú iránt érzett.

A helyzet tele volt fosztóképzőkkel. Reménytelen, elérhetetlen és beteljesíthetetlen. És mégsem tudták feladni, mert mindhárman meg akarták szerezni, amire vágytak. Az érzelmeik párhuzamosan haladtak egymás mellett, ameddig a szem csak elláthatott, mint a sínpárok egy pályaudvaron, és mégis makacsul hittek benne, hogy egyszer elérkeznek egy metszésponthoz. Így vált fontos szereplővé Monsieur Larond külső postaládája, mivel ez volt Dávid kapukulcsának előre megbeszélt rejtekhelye, hogy a körültekintő gondossággal megszervezett titkos találkozókat csöngetés és így a concierge tudta nélkül lebonyolíthassák. Volt pezsgő, félhomály, halk zene, meg kezdeti szégyenlősség is, ahogy meztelenül feküdtek egymás mellett, magukat itt-ott eltakarva. Az elején még bizonytalanok voltak a simogatások és a csókok, az izgalomtól a torkukban dobogott a szívük és az ereikben vadul lüktetett a vér. És Arianne telefonja szinte mindig közbelépett. Ha nem felejtették el kihúzni a zsinórt, öt csengetés után bekapcsolt az üzenetrögzítő:

– Dávid! Halló! Kérem, vegye fel, akármit is csinál, nagyon fontos! Tudom, hogy otthon van, otthon kell lennie!

Dávid aztán volt, hogy megadta magát, felvette a kagylót, és azonnal kezdetét vette a szeánsz. Arianne mindannyiszor lerázhatatlannak bizonyult.

– Mondd csak meg neki, hogy mit csinálunk, és hogy hívjon vissza! – súgta neki kacarászva egy alkalommal Pauline, és beleharapott a fülébe. Helmut letérdelt Dávid elé, erős karjával szétfeszítette a lábát, és kaján vigyorral azt kérdezte:

– Et maintenant?

Dávid integetett, hadonászott, megpróbált szabadulni, de a telefonzsinór csak egy métert engedett. Pauline a hátát csiklandozta, és a fiú alig bírta fegyelmezni magát, miközben belül átkozta Arianne-t, és elhatározta, hogy ezután majd előrelátóbb lesz. Egyébként úgy tűnt, hogy Dávid valójában Arianne tulajdona. Mágikus erővel vigyázott rá, és bármi áron szerette volna elérni, hogy se Pauline, se Helmut ne kaphasson belőle.

A taxi eközben ráfordult a Roissy felé vezető gyorsforgalmi útra. A város vidáman fürdőzött a reggeli napsütésben. Dávid imádta Párizst, és az járt a fejében, hogy még mindig meggondolhatná magát. Legfeljebb hiába várják majd a repülőtéren. Az útirány megváltoztatása helyett azonban magabiztosan tekintett az ismeretlen kihívások felé.

Az utasfelvételnél a földi személyzet kicsit akadékoskodott a túlsúly és a bőröndök mérete miatt, de aztán sikerült elsimítani az ügyet. A váró teraszán még megvendégelte magát egy utolsó croissant aux amandes-dal, és beszállt a géphez tartó buszba.

– Jó napot kívánok! Szabad a beszállókártyáját?

Hosszú idő óta ez volt az első magyar mondat, amit hallott.

„Itthon vagyok” – gondolta, és megkönnyebbülten dőlt hátra a kényelmes ülésben. Az emelkedő gép ablakaiból még vetett néhány pillantást a tükörfényesen kanyargó Szajnára, majd behunyta a szemét és élvezte, hogy évek óta most van az első alkalom, hogy nem kell gondolnia semmire.

1981-BEN SZOKATLANUL NAGY HŐSÉGET hoztak magukkal az első nyári napok. Budapesten még este is izzottak a házfalak és a járdák betonlapjai. A hatalmas, terméskövekkel díszített családi ház elé egymás után érkeztek a taxik, a kocsikból kikászálódó vidám társaság hangos nevetgélését a szomszéd utcában is tisztán lehetett hallani. A kétszárnyas kaput már jóval a meghívottak érkezése előtt sarkig nyitották a háziak, és meggyújtották a fövenyen sorakozó számtalan, színes mécsest. A vendégek, kezükben pezsgővel, borral és virágcsokrokkal, betódultak az udvarra.

Dávid kilépett az emeleti teraszra, és körülnézett. A kert gyönyörű volt. Gömbölyded szigetekbe ültetett, hatalmasra nőtt pampafűtövek díszítették a gondozott, pázsitos részt, amely mögött kis tavacska húzódott meg, látványosan virágzó, különleges vízinövényekkel. A kavicsos sétány mellett magasságuk szerint elrendezve virítottak az évelők, és ahol a virágágyások véget értek, a sétáló ember úgy érezhette, a lábai előtt hever egész Budapest.

Esteledett. Hangosan trilláztak a madarak az öreg tölgy lombkoronájában, és lent a városban egyre több apró lámpa gyulladt ki, hűségesen követve a távolban kanyargó utcák vonalait. Jól kivehetően rajzolódott fel a sötétedő, karmazsinszínű égboltra a vár főépületének, kissé távolabb pedig a bazilika kupolájának sziluettje. A dunai hidak karcsú alakját megmutató fénygirlandok játékosan hullámoztak a folyó sebesen elhaladó vizén.

Dávid behunyta a szemét, és mélyen beszívta a levegőt. Az otthoni kertjükre gondolt, meg arra, hogy mennyire jó lenne itt élni, a saját házukban. Aztán áthajolt a nagy műgonddal kivitelezett, szőlőleveles kovácsoltvas korláton, hogy megnézze, mi van a hatalmas emeleti terasz alatt. A ház kert felé eső része ugyanolyan gyönyörű volt, mint elölről, a bejáratnál. Halvány, mézszínű terméskövek borították itt is az alsó falakat, és nagy méretű, padlóig érő ablakok nyíltak a nappaliból a csillogó, fehér márványzúzalékkal felszórt területre, ahol már javában készülődtek a tánchoz. A külkereskedelmi főiskola záróvizsgáinak sikeres letételét ünnepelték Kutassy Ciliéknél a francia szakos hallgatók.

– Tetszik? – kérdezte a háta mögött egy férfihang.

– Igen, nagyon – fordult meg Dávid, és a szobából kiszűrődő fényben megismerte Cili apját.

– A lányom szerint jó srác vagy. Félre ne érts, tudom, hogy csak barátok vagytok. Bár Cili nagyon kedvel téged.

Dávid kezdett zavarba jönni. A férfi folytatta.

– Régóta figyellek. Jól nevelt vagy, megnyerő a modorod, és tudsz viselkedni. Jól öltözöl, merészen, de nem esel túlzásokba. Szóval jó ízlésed van, és úgy hallom, a tanulmányi előmeneteleddel sincs probléma.

– Hát, köszönöm – motyogta Dávid, és nem teljesen értette, hogy hova akar Cili apja kilyukadni.

– Idehallgass, Dávid, lenne számodra egy ajánlatom! – bökte ki végül Kutassy Zoltán, az egyik legkiterjedtebb üzleti kapcsolatokkal rendelkező, művészeti cikkek export-importjával foglalkozó vállalat vezérigazgatója.

– Megtisztelő – mondta Dávid, és elképzelni sem tudta, hogy mi lehetne az.

– Pont ilyen emberekre lenne szükségünk a Novartexnél. A lányomtól úgy tudom, hogy érdekelnek a különféle művészeti ágak is, és szeretnél behatóbban foglalkozni velük.

– Igen. Korábban azt terveztem, hogy én is valamilyen művészeti területen szeretném magam kipróbálni, de ma már úgy gondolom, a külkereskedelem, pontosabban az az életforma, amivel ez együtt jár, jobban izgatna.

– Őszinte vagy, ez tetszik. Nos, az a helyzet, hogy hozzánk a nomenklatúra szerint csak egyetemi végzettséggel lehet bekerülni. Cili is nálunk helyezkedik el, ha végzett. Egy angol–francia és egy német–francia szakos üzletkötőre lesz szükségünk két év múlva. Ez utóbbiban rád gondoltam.

– És az egyetemi végzettség? Mert nekem, mint ön is tudja, csak főiskolai van. Vagy kivételt tesznek?

– Nem, ilyesmiről szó sem lehet. Átkülönbözetiztek. Nem kell izgulnod, merő formalitás lesz az egész. Viszont még a héten le kell adnod a papírokat, és évfolyamzárás előtt meg kell csinálni azt a néhány vizsgát is.

– Uh, hát erre nem készültem… holnap hazautaznék Debrecenbe.

– Ha elfogadod az ajánlatom, akkor telefonálj, hogy később mész. Hacsak nincs valami halaszthatatlan dolgod. De szerintem azt is megérné arrébb tenni.

– Persze! – vágta rá Dávid. – Semmi akadálya. Mit kell tennem?

– Ez a beszéd, fiú! Tudtam én, hogy a lányom értékítéletében nem fogok csalódni! Holnap felhívom a tanulmányi osztályt, aztán kora délután bemész, és megbeszélitek. Ernesztnét keresd. Ő majd mindenben eligazít!

Dávid csipkedte a karját, mert meg volt róla győződve, hogy ez csak valamiféle álom, és nyilván az lesz a legjobb, ha ebből minél hamarabb felébred. A Novartex? De hát ez minden végzős vágya! Ebből a szakpárból csak egy embert vesznek fel, és az ő lesz! Nem más mondta, mint a vezérigazgató. Akkor pedig biztosan úgy lesz! Különbözeti? Ami merő formalitás? És már el is van intézve?

Azért biztos, ami biztos, meg kell tudnia, hogy mikből kellene vizsgázni. Jó lenne nem lebőgni, gondolta magában.

Közben megszólaltak a hangfalak, és a diszkózene fellármázta az egész környéket. A fiatalok elözönlötték a tánchoz lerakott parkettát. Ahogy emelkedett a hangulat, úgy emelkedett a hangerő is, pláne, amikor az erősítőhöz csatlakozva megjelent Mátyás Peti a basszusgitárjával, és kis híján feltépte a húrokat. Az angolosok között ő volt az igazi, tőrőlmetszett rocker. Trapéz csípőnadrágokban járt, hatalmas övcsattal a köldöke alatt, és télen-nyáron ugyanabban a westerncsizmában hevítette a lábát. Szegecses bőr karkötőket viselt, és a nyakában keresztet, órákon persze gondosan az inge alá rejtve, mert a főiskolán tilos volt a vallási jelképek viselése. Ő persze egyértelműen nem a vallás miatt hordta.

A haját a tarkójánál összefogva viselte, és csak a szünetekben engedte szét egy elmaradhatatlan, gyors fésülködést imitálva, hogy mindenki jól kigyönyörködhesse magát sámsoni hajkoronájában. Miközben két kezével lobogtatta a válla alá érő, dús fürtjeit, hangosan sajnálkozott, sőt néhány alkalommal egészen magával ragadta a kétségbeesés, hogy ha dolgozni kezd, tuti le kell vágatni az egészet a francba, pedig mennyivel jobb lenne, ha lazábbak lennének a protokoll előírásai, és motorosszerkóban járhatná a világot meg a rockkoncerteket, természetesen nem kevés állami fizetésért, meg devizában fizetett napidíjért. Ő is a főiskola teljesen szürreális fazonjai közé tartozott – hihetetlenül okos volt, de láthatóan ibolyántúli segédfogalma sem volt arról, hogy hol él.

– Beszéltél apával? – állt meg az ajtóban Cili, kezében félig telt pezsgőspoharat szorongatva. Egy lila-türkiz-arany színű ruhát viselt, a legújabb divat szerinti szabással és mély dekoltázzsal.

– Gyönyörű vagy – mondta Dávid.

A lány rámosolygott, és valóban annyira szép volt, hogy Dávid a legszívesebben megölelte, sőt talán meg is csókolta volna. De mégis úgy döntött, hogy nem élhet vissza a helyzetével, és nem kelthet a lányban hiú reményeket. Hosszan egymás szemébe néztek. Cili egy mozdulattal a különösen szép formájú, csinos kis füle mögé igazította sötétbarna Kleopátra-frizurájának oldalsó tincseit, és a fejét oldalra vetette. Még mindig mosolygott. Gyémánt fülbevalója sziporkázott a halvány fényben.

– Igen, beszéltem. És köszönöm neked az ajánlást.

– Ne köszönd. Ki más jöhetne számításba rajtad kívül?

– Azért biztosan lenne más is, aki szívesen…

– Biztosan lenne – szakította félbe Cili. – De én téged ajánlottalak apa figyelmébe. Dávid, te is tudod, hogy érted rajonganak a nők!

– Értem? Hát ez nagyon vicces! – nevetett kicsit kínlódva Dávid.

– Nem, ez egyáltalán nem vicces. Ez nagyon jó. Kedves vagy a nőkkel, tudsz velük bánni. A csoportban is te vagy a lányok kedvence, de szerintem ezt te is tudod. Szeresd a nőket, és hálából neked adják majd a hatalmukat. Ezt jól vésd az eszedbe, és soha ne becsüld alá a nők erejét.

– Cili! Ezeket most miért mondod nekem?

– Mert szeretlek. Annyira szeretlek, hogy soha nem tudnám elvenni a szabadságodat. Mert tudom, hogy számodra ez a legfontosabb. És talán így te is tudnál szeretni engem.

Dávid megölelte a lányt. Átfogta a vállát, a derekát, és szorosan magához vonta.

– Köszönöm – súgta a lány nyakába.

Cili kibontakozott az öleléséből, és kézen fogva lerohantak a lépcsőn. Lerúgták a cipőiket, és csatlakoztak a táncolókhoz.

Másnap, útban hazafelé, a szüleire gondolt. Mennyire akarták az egyetemet, a biztos, jó állást, és mi mindent elkövettek, hogy teljesüljön a kívánságuk! És ő is mennyi mindent megtett, hogy ne úgy legyen, ahogy ők akarják! Ennek ellenére örömöt érzett, amikor arra gondolt, mennyire boldogok lesznek, ha megtudják.

Aztán az örömbe rögtön egy kis üröm is vegyült, mert rájött, hogy a boldogságuk az ő számára azt fogja jelenteni, hogy megint nekik lett igazuk. De valahogy ezt most mégsem bánta.

Cilire gondolt, meg a vele átmulatott éjszakára, és a teraszon történtekre. Ez a lány ismeri őt. Tisztában van a legféltettebb titkával is. Szereti. És tegnap este, az ő szavaival élve, ez a lány neki adta a hatalmát.

A következő nap bement az egyetemre, és tisztázott minden részletet a megnevezett hölggyel. Ernesztné kezet nyújtott, és először idegesítően hivatalos volt. Aztán később is.

– Külkereskedelmi és devizatechnika, utána nemzetközi pénzügyek, végül a bankrendszerek és bankszerű biztosítékok lesznek a különbözeti vizsga tárgyai. A kérelmet töltse ki. Írassa alá a főigazgatóval, és az indexével együtt az első vizsga megkezdése előtt adja le itt, a tanulmányi osztályon – darálta végig Ernesztné egyetlen hosszú, fahangon előadott monológban a teendőket.

Pont olyan, mint amilyen a kosztümje, gondolta Dávid. Egérszürke, zsákszerű, és semmilyen. A garbója is szürke, és az őszülő, rövidre vágott haja sem válik le a ton-in-ton összeállításról. Ráadásul még előnytelen szemüveget is visel. Amikor felállt, Dávid látta, hogy fűzős, lapos sarkú, fekete cipő van rajta, faláb színű harisnyával. A látványból azonnal megállapította, hogy ettől a nőtől semmi jóra nem számíthat, és a legjobban teszi, hogy ha majd ide fog járni, messzire elkerüli őt. Rá ugyanis soha, semmilyen hatással nem lesz a sármja. Sőt inkább ingerelni fogja.

Aztán kijelölték a napokat, hogy mikor, melyik tanszéken kell majd megjelennie a vizsgáztató tanárok előtt. Ernesztné átadta a papírokat, és elköszönt.

Rá sem nézett Dávidra. Illetve egyszer, mélységesen csodálkozva.

Az egyetem mellett álló interurbán fülkéből felhívta az anyját, és közölte, hogy még nem tud hazamenni.

– Mert, mi történt? Egyszer sem tudsz akkor jönni, amikorra ígéred? – kérdezte az anyja élesen.

– Semmi különös – válaszolta, mert egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a különbözeti vizsgák előtt be akarná avatni a szüleit a dolgokba.

– De hát csak történt valami! – erősködött az anyja. – Kérlek, legalább mondd el!

– Mondom, semmi különös – folytatta Dávid ugyanolyan érdektelen hangon. Aztán hirtelen mégis meggondolta magát. Annyira fel volt dobva, és annyira büszke volt magára, hogy egyszeriben úgy érezte, nincs joga megfosztani ettől az örömtől az anyját.

– Csak annyi történt, hogy megpróbálom a különbözeti vizsgákat letenni, hogy negyedévre átkerüljek az egyetemre.

A telefon túlsó végén hosszú csend állt be. A kifizetett idő lassan lejárt, a készülék kattogni kezdett. Dávid bedobott egy újabb húszforintost, ami tompa puffanással esett le a perselybe.

– Halló, anya! Itt vagy?

– Igen, persze, csak fel sem fogtam hirtelen, amit mondtál. Ez igaz? De hiszen ez óriási! És annyira örülök, hogy mégis így döntöttél. Apád nagyon boldog lesz. És mi történt?

Dávid röviden összefoglalta az elmúlt napok eseményeit, és közölte, hogy nem biztos, hogy sikerül, de igyekezni fog. És kicsit azért sajnálja, hogy megint úgy lesz, ahogy az anyja meg az apja akarták, de ő is belátja, hogy ezt a lehetőséget azért hülyeség lenne elszalasztani, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy átmenetileg meghajol a szülei szándékai előtt.

– Ez nem meghajlás! – csapott le rá rögtön az anyja. – Ez a jövőd szempontjából egy tökéletes döntés, fiam!

– Ebben kivételesen egyetértünk, anya. Akkor…

– Dávid! Halló! Még ne tedd le!

– Igen?

– Csak még annyit szeretnék elmondani, hogy nagyon büszkék vagyunk rád, és voltunk is mindvégig, mert csodálatosan helytálltál, és apa meg én mindig is nagyon szerettünk, ezt tudnod kell!

Dávid hallgatott. Ezt nem tudta. Legalábbis nem volt biztos benne.

– Hívlak, amint végeztem – mondta Dávid befejezésül, majd letette a kagylót, és kilépett a fülkéből a vakító napsütésbe. Már újra mosolygott.

Elhatározta, hogy egy alapos sétával kiszellőzteti a fejét, és gyalog megy haza. Levette a zakóját, és az akasztójánál fogva a válla fölé lendítette, a másik kezét pedig fickósan zsebre vágta. Felidézte magában a szüleivel évekkel ezelőtt folytatott egyik beszélgetésüket a továbbtanulásról, amikor az anyja közölte vele, hogy eljön az idő, amikor majd úgyis jobb belátásra tér, és az apjával mindketten csak remélik, hogy nem túl későn. Bosszantotta, hogy az anyja sohasem téved. Mint valami jósnő, mindig előre látja a dolgok alakulását. Rémes! Még senki sem tudja, hogy mi várható, de anyuci már meg is tette a szükséges lépéseket. Ráadásul kivétel nélkül minden alkalommal úgy tudta alakítani a dolgokat, hogy ha netalán mégsem neki lenne igaza, akkor is az következzen be, amit ő szeretne. Ha, uram irgalmazz, az anyja úgy járt volna, mint bármely földi halandó szokott, hogy véletlenül melléfog, akkor is képtelen lett volna a fiaskó beismerésére. Dávid felröhögött magában, mert eszébe jutott, hogy amikor a félretett pénzükből a szomszédnak az apja kölcsönadott, az anyja megpróbálta ezt minden eszközzel megakadályozni, mondván, hogy soha nem fogják visszakapni a pénzt. Aztán mégis visszakapták.

– Legalább mondd ki, hogy „ez egyszer tévedtem”! – mondta az apja.

Az anyja nem válaszolt, csak nézett rá hűvösen mosolyogva. Olyan volt, mint aki nem is érti, hogy mit akarnak tőle.

– Mi van, megnémultál? Szégyelled kimondani? Megértem, hogy ennyire utálsz tévedni. De akkor is ismerd el, hogy most az egyszer tévedtem! – folytatta a sajtolást az apja.

Az anyja továbbra sem szólt egy szót sem, csak felállt, odament az ablakhoz és láthatóan elgondolkodott.

– Most meg min elmélkedsz ennyire?

– Azon tűnődöm – szólalt meg végül –, amit mondtál. Hogy utálok-e tévedni. Tévedni… őszintén nem tudom. Nem találkoztam még ezzel az érzéssel.

AZ EGYETEMEN EGYÜTT TÖLTÖTT KÉT ÉV csodásra sikeredett. Felhőtlen és gondtalan volt, egy jó állás biztos ígéretével a hátuk mögött. Egyáltalán nem voltak olyan szigorúak a tanárok, mint a főiskolán, ráadásul a szaktárgyakat, az alapos képzésnek köszönhetően, szinte a kisujjukból rázták ki. A nyelvekről nem is beszélve. Ha Dávid lógott, márpedig ezt gyakran tette, Cili szorgalmasan jegyzetelt neki is, és bemondta a nevét, ha névsort olvastak.

Cili és Dávid elválaszthatatlanok voltak, a barátságuk őszinte volt, mély és érdek nélküli. Egyetlen napot sem töltöttek a másik nélkül. Ha mégis, akkor este egymáshoz siettek, mert muszáj volt a másiknak jó éjszakát kívánni. Mindenki úgy gondolta, hogy ők az egyetem elvégzését követően is egy pár lesznek. Államvizsga után viszont Cili váratlanul kapott egy amerikai ösztöndíjat, és mindketten tudták, hogy ha elfogadja, soha többé nem fog hazajönni.

A végzésük utáni utolsó szabad nyárból hátralévő másfél hónap pillanatok alatt telt el. Egy hetet töltöttek Cilivel kettesben Bodenseeben. A villa, ahol laktak, a lány nagybátyjáéké volt, és közvetlenül a tó partján állt, a kert végében egy stéggel meg egy kis kikötővel. Esténként motorcsónakkal bementek a tó közepéig, oda, ahová a város fényei már nem értek el. Megvárták, amíg elvész a parton a hegyek kontúrja, elnyeli a sötétség az erdőket, és csak a csillagok fénye világítja meg a zavartalanul sima víztükröt. Ültek szorosan egymás mellett a csendben, és a jövőjüket tervezgették.

Cili meg volt győződve arról, hogy Dávidból egyszer híres művész lesz. Különösen azóta volt ebben teljesen biztos, amióta pár alkalommal strandolás, napozás közben a fiú néhány vonallal lerajzolta őt. Ragaszkodott hozzá, hogy elvihesse és bekereteztethesse a „műveket”, ahogy ő hívta őket.

– Neked sok lehetőséged van! – mondta Cili.

– Több volna, mint neked? Ugyan, miért?

– Mert neked különleges adottságaid vannak. Te nagyon mély érzésű vagy!

– Az volnék? De hát te is az vagy!

– Az én esetem más – zárta le a témát a lány.

Dávid Cilire nézett. Hosszan és kedvesen bámulta. Észre sem vette, hogy mennyire régóta gyönyörködik már benne. Cili mosolygott. A lány az egyetemen is a legszebbek közé tartozott, nem volt fiú, aki ne versengett volna a kegyeiért. Csokoládébarna, fényes, egyenes haja, hatalmas őzikeszeme és finoman ívelt szemöldöke franciás vonásokat adott az arcának. A szemhéját és a szempilláit mindig erősen festette, de keskeny, ovális arcához képest széles, telt száját alig hangsúlyozta. A járomcsontja fölé leheletnyi narancsos, vagy – ha a ruhája úgy kívánta – ivory beige árnyalatú púdert rakott. Ha megjelent valahol, és napszemüveget viselt, úgy tűnt, mint aki smink nélkül érkezett. Aztán levette a szemüvegét, és egyszerűen senki nem tudta róla levenni a tekintetét.

– Nagyon jól áll neked, hogy mindig csak félig vagy sminkelve. Olyan, mintha nem lett volna időd befejezni! – mondta neki egyszer Dávid.

– Ezt hogy érted? – kérdezett vissza Cili.

– Hát, hogy soha nem rúzsozod ki magad.

– Dehogynem!

– De hiszen nincs is rajtad!

– De van! Csak pont olyan színű, mint a szám.

– Annak meg mi értelme?

– Hát hogy ne félig legyek sminkelve, te kis buta! – nevette ki Cili. – Meg különben is. Akkora szám van, mint egy ajtó. Nem kellene erős színekkel még nagyobbá tenni.

– Nekem pont ez tetszik – mondta Dávid. – Hogy akkora szád van! Hogy még én is alig-alig jutok melletted szóhoz!

– Milyen vicces fiú vagy te! – grimaszolt rá csúfolódva Cili.

A lány a mosolyával bárkit levett a lábáról. Még Ernesztnét is, ami egyáltalán nem számított kis teljesítménynek. Ha évente egyszer valamilyen megmagyarázhatatlan okból a tanulmányi osztály vezetője elnevette magát, mindenki biztosra vehette, hogy attól a pillanattól számítva legkevesebb egy évig ez nem fog újra bekövetkezni. A hallgatók egymás között „citromba harapott kovászos uborkának” hívták. Mindnyájan lesújtva érezték magukat a környezetében, kivéve Cilit. Ő lehengerlően kedves volt vele, és mindig addig mosolygott rá, amíg a nő arcán olvadni nem kezdett a rettenetes világfájdalom.

Dávid a csónakban közelebb húzódott. Cili ránézett, és szélesen elmosolyodott. Kristálygyöngyszerű, szabályos fogai visszatükrözték a csillagok vízen hullámzó, játékos fényét.

Dávid közelebb hajolt, és megsimogatta a lány karját. Bársonyos, puha és vaníliaillatú volt a bőre. Cili egyik kezével a fiú füle mögé tűrte a haját, és Dávid szemébe nézett.

– Nagyon szép vagy – mondta Dávid.

Cili nevetett.

– Ezt még soha nem mondtad!

– De akartam.

– Az azért nem ugyanaz.

– Sajnálom. De most mondom. És ha akarod, ezentúl mindennap mondom majd.

Két kezébe fogta a lány ujjait, és a szájához emelte. Dávid tekintete végigsiklott a lány hosszú, szép, egyenletesen lebarnult lábain. Keskeny, pántos szandálja kiemelte elegáns lábfejét. Cili elkapta Dávid mohó tekintetét, kicsit oldalra dőlt, és keresztbe rakta a lábait.

– Ne bámulj így…

– Hogy?

– Mint aki még soha nem látott.

– Nem láttalak.

– Mi van?

– Nem láttalak. Így. Így még soha.

Cili csillogó szemmel nézett a fiú egyre éhesebb tekintetébe. Dávid átkarolta a lány vékony derekát, és törékeny testét magához húzta. Ahogy a mellkasuk összesimult, egyszerre vert a szívük, és a lány a nyakában érezte a fiú gyorsuló lélegzetét. Aztán Dávid vállára tette a kezét, és kissé eltolta.

– Dávid, tudod, hogy nagyon szeretlek. Jól meggondoltad ezt?

– Nem. És nem is akarok ezen gondolkozni. Én is nagyon szeretlek – mondta, és két kezébe fogta a lány arcát. Szinte perzselt a lehelete. Hosszan és forrón megcsókolta a lányt, a megismerkedésük óta először. Cili eleinte még tartotta magát, de néhány másodperc múlva beletúrt a fiú hajába, és hevesen visszacsókolt. Úgy ölelték, simogatták egymást, mintha most találkoztak volna először, vagy épp ellenkezőleg, olyan hosszú ideig nem látták volna a másikat, hogy most egyszerre és azonnal fel akarnának olvadni a mindeddig nélkülözött szerelemben.

Dávid beindította a csónak motorját, és visszatértek a házhoz. Kéz a kézben, ölelkezve mentek át a parkon, be a házba és fel az emeleti nappaliba. Dávid felkapcsolta a bárszekrényen álló hangulatlámpát, és az óvatos, sárga fény szétáradt a helyiségben. Cili elhúzta a függönyöket, és sarkig nyitotta az üveges teraszajtót.

A napközben bent szorult, fülledt, meleg levegőt pillanatok alatt felváltotta a hűs, tó felől érkező szél enyhén párás fuvallata. A túlpartról autók fényszórói látszódtak, majd eltűntek a kanyar mögött, de a hangjuk már nem ért el idáig. Olyan volt, mintha megannyi hullócsillag még tartaná egy ideig a fényét, azért, hogy szemügyre vehesse, hova is pottyant az égi világból. A tó vizén néhány elhaladó csónak után halk morajlással fodrozódott a víz.

– Egy italt? – kérdezte Dávid.

– Milyet? – kérdezett vissza Cili.

– Szerintem pezsgőt.

– A lenti hűtőben van.

– Nem. Délután felhoztam.

– Milyen előrelátó valaki…

– Sajnos nem… De gondoltam, talán egyik este koccinthatnánk.

– Helyes – bólintott Cili, és kicsatolta a magas sarkú szandálját.

Dávid átnyújtotta a poharat, és mellé telepedett a kanapéra. Cili maga alá húzott lábát az ölébe vette.

– Fázol?

– Nem. Miért?

– Mert hideg a lábad.

– Ó. Talán csak izgatottabb vagyok, mint máskor.

– Megmelegítem – mondta Dávid, és puha, meleg kezébe fogta a lány talpát.

– Mennyire tökéletes itt! – sóhajtott Cili.

– Nagyon megérdemeljük ezt a pihenést – tette föl a karját a háttámlára Dávid.

– Csinálsz zenét?

– Persze! – pattant fel a helyéről a fiú.

A polcon sorakozó műsoros kazettákból kiválasztott egy Roberta Flack feliratú, soulzenét ígérőt, és betette a lejátszóba. Killing me softly with his song… csendült fel a mennyezetre erősített hangszórókból. Dávid a lány elé lépett.

– Táncolsz velem?

– Most?

– Hát nem most kérdezem?

Cili finom mozdulattal tette le a poharát a karfa mellett álló hatszögletű, tükrös tetejű konzolasztalkára, és lassan felállt a kanapéról.

– Au, de hideg a padló! – mondta.

– Gyere! – nyújtotta ki a kezét a fiú, és a derekánál fogva megemelte a lányt. Ráállította a saját lábára.

– Így nem fog fázni a talpad.

– Így már valóban nem. És a tied? Te is mezítláb vagy!

– Az enyém soha nem fázik.

A lány Dávid vállába kapaszkodott, másik kezével szorosan átfogta a nyakát. A fiú egyre erősebben tartotta, és már-már szinte magába olvasztotta ölelésével a lány áthevült testét. Összebújva topogtak a nappali közepén, mintha soha többé nem akarnák elengedni egymást.

– Dávid, miért most?

– Nem tudom.

– Hiszen már majdnem öt éve…

– Igen.

– Tudtad, hogy mennyire szeretlek! Hogy mennyire akartam, hogy átölelj, hogy a karodban tarts, hogy megcsókolj, hogy hozzád bújhassak…

– De hát bármikor hozzám bújhattál!

– Igen, de másképp, nem úgy akartam, mint egy baráthoz, hanem úgy, mint a szerelmemhez. Mennyire vágytam rá, hogy megsimogassam reggel a hajad, hogy érezzem a leheleted, hogy melletted ébredjek és megcsókolhassalak!

– Én is vágytam erre.

– De mindig?

– Nem. Nem mindig. De többször. És az utóbbi időben egyre gyakrabban.

Cili megfogta Dávid arcát.

– Ugye tudod, hogy semmi sincs veszve? Ugye tudod, hogy soha nem késő?

– Tudom.

A lány olyan gyönyörű volt, olyan csábító és annyira gyengéd, hogy Dávid úgy érezte, itt és most megállhatna az idő. Elbűvölő volt az a lángoló tekintet, ahogy a lány ránézett, és a szeme sarkában megülő könnycseppek apró gyémántokként csillogtak a szoba szűrt fényében.

– Még minden alakulhat másképp, ha te is úgy akarod!

– Most csak azt tudom, hogy kellesz. Hogy akarlak. És hogy nem tudom, mi lesz, ha nem leszel mindennap mellettem. Ha nem látlak reggel. Ha nem hallhatlak, amikor akarlak. Egy hónapja minden nap minden órájában hiányzol.

– De hiszen végig veled voltam!

– De már előre hiányzol – hajtotta le a fejét Dávid.

– Butaság. Módunkban áll megváltoztatni mindent – mondta a lány, és arcával a fiú arcához simult.

– Igen. Módunkban áll.

A kazetta lejárt. Észre sem vették, csak ringatóztak a csendben egymásba feledkezve a szoba közepén. Dávid a szájával végigsiklott a lány nyakán, állán, arcán, aztán újra meg újra megcsókolta. Cili ernyedten lógott a fiú nyakában, és egyre szaporábban vette a levegőt.

– Veled alhatok ma? – kérdezte Dávid.

– Igen. Megkérlek rá.

Dávid a talpait óvatosan előrecsúsztatva megindult Cili szobája felé. Csókjaival szorosan tartotta a lány száját. Az ajtó nyitva volt. Az ablakokon nem húzták be a függönyöket. A hold egyre kövéredő sarlója halvány, kékes fénnyel vonta be a szoba belsejét.

Az ágy mellett megálltak. Cili gombolni kezdte Dávid ingét. Leszállt a lábáról, és szájával megérintette a fiú mellkasát. Dávid felnyögött.

– Mindjárt itt vagyok – mondta Cili, és kilibbent a szobából.

– Na de… – mondta Dávid –, pont most ne…

– Visszajövök! – dugta ki a fejét a lány a fürdőszobából.

Dávid az ablakhoz ment, és levette az ingét. Félmeztelenül állt az egyre hűvösödő szélben, és csak arra tudott gondolni, hogy átkozottul akarja, kívánja a lányt. Úgy érezte, most minden megváltozhatna. Cili ismerte. Nem kellett előtte titkolóznia. És szerette őt. Úgy, ahogy volt. Nem akarta megváltoztatni. De vajon ha végleg az övé lenne, akkor sem akarná majd?

„Minek járatod az eszed ilyen baromságokon, tökfej! – korholta magát. – Most van a pillanat, amikor jó. Élvezd, és ne gondolkodj a holnapon!”

Kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és Cili abban a szemvillanásban le is kapcsolta a benti lámpát. A kintről beáramló fényben sejtelmesen látszódott a lány kecses sziluettje. Dávid hatalmasat nyelt. A hold sugarai játékosan csúszkáltak Cili gömbölyded csípőjén, két kézzel átfogható, karcsú derekán, és meseszép, barack formájú mellei feszesen álltak a szobába beáramló tóparti szélben.

– És te, hercegem, még ruhában?

– Hát, ööö…

Cili Dávid elé lépett. Megmarkolta a nadrágja derekát, és az ágy felé húzta. Dávid kioldotta az övét, és kilépett a nadrágjából.

– Nem kellene nekem is … – mondta bizonytalanul Dávid.

– Már késő – válaszolta Cili, és átölelte Dávid nyakát. Felsóhajtott. Érezte magán a fiú bőrét és az illatát, vágyakozva átkarolta meztelen testét. Végre úgy gondolhatott rá, mint férfira és a szerelmére.

– Soha ne mondd, hogy késő! – ismételte Dávid, és Cili ölelésétől egyre jobban feltüzesedett. Két kézzel, feszesen tartotta maga alatt a lányt, és érezte, ahogy Cili körmei végigszántják a hátát. Beleborzongott. Mindketten ziháltak. Dávid a hátára fordult. Cili a fejét a fiú hasára tette. Barna hajával megcsiklandozta Dávid mellkasát. A fiú simogatni kezdte. A lány apró csókokat lehelt a testére. Dávid a teste fölé emelte a lányt, és Cili újra magába ölelte őt.

A rózsaszínű pirkadat lassan kiemelte a föld és az ég határvonalát, a tó vize pedig vörösre változott. Az ég mélykék színét világosra festették a kora reggel sietősen érkező bárányfelhők, és a szemközti hegyek örökzöldjei vidáman bukkantak elő a párás levegőben. Hangos madárcsicsergés jelezte a soron következő nap visszavonhatatlan megérkezését.

A JÁNOS-PINCE KÜLÖNTERMÉBEN MÁR mindenki az ünnepelt érkezését várta. A rokonok között volt olyan, aki gyermekkorában látta utoljára Dávidot. A szülők mindenkit meghívtak és Budapestre utaztattak a barátok és a családtagok közül, hogy az egyetemi diploma kiosztását követően látványosan megünnepelhessék a győzelmüket. Dávid, hóna alatt a sötétkék bársonykötéses diplomájával, végre megérkezett. Óriási ujjongás fogadta.

A pincérek gyors ütemben hozták egymás után a fogásokat: volt fürjtojás, erőleves, lazac, bárány és desszert. Dárnayék kitettek magukért. Egy lakodalom nem lehetett pazarlóbb.

– Gratulálunk, fiam, még egyszer! Megvan az egyetemi diplomád, és mi nagyon büszkék vagyunk rád! – mondta Dávidnak az apja. – Gyerekek! Egy bejelentéssel tartozom! – fordult a közel húszfős asztaltársaság felé az apja, és a villájával megkocogtatta a pezsgőspoharát.

– Halljuk, halljuk! – lehetett hallani több felől a választékosan öltözött vendégseregből. Elcsitult a moraj, és még az elegáns Duna-parti étterem pincérei is felhagytak egy időre a vendégek körüli sertepertéléssel.

– Bizonyára tudjátok – kezdte az apja a mondandóját –, hogy Dávid eredetileg művészeti pályára szeretett volna menni. Az anyja és én azonban úgy gondoltuk, ha már olyan jól tanult és annyi mindent megtanult: nyelveket, történelmet, matematikát, akkor inkább olyan pályát válasszon, ami kiszámíthatóbb jövőt biztosít a számára. Ismerve őt és persze magunkat, ezt beláttatni vele, keresztülvinni és végigcsinálni, természetesen nem volt egyszerű. Sem neki, sem pedig nekünk. A fiunk először ellenállt, végül engedett a kérésünknek, bár első körben úgymond kicsit tompított a dolgok élén, és az egyetem helyett a főiskolát választotta – kacsintott az apja Dávidra –, de végül mégis befejezte az egyetemet is, ahogy erről mindig álmodtunk a feleségemmel.

A teremben néma csend lett. Dávid anyjának legkedvesebb barátnője továbbra is a szájában tartotta az utolsó falatot. Úgy látszott, elfelejtette lenyelni.

– Emlékszel, fiam? Azon az estén, amikor végül kénytelen voltál szembesülni a megváltoztathatatlan szülői akaratunkkal, tettem neked egy ajánlatot.

– Erre nem emlékszem – rázta meg a fejét csodálkozva Dávid.

– Azt mondtam, hogy az egyetemi diplomával a zsebedben, ha továbbra is úgy gondolod, jelentkezz és folytasd a tanulmányaid bármelyik művészeti főiskolán, ha akarod, akár nappali tagozaton, és mi ugyanúgy fogjuk finanszírozni, mint ahogyan az egyetemmel is tettük. Ezt szeretném most a családunk és a barátaink előtt megerősíteni. Te már teljesítetted a kívánságunkat, így most rajtunk a sor, hogy teljesítsük az ígéretünket.

Dávid válaszolni akart, de az apja leintette.

– Ne hamarkodd el a választ. Most ne mondj semmit, majd lesz időd, hogy átgondold. Csak tudd, hogy van egy ilyen lehetőséged!

A vendégsereg elámult a nagyvonalú bejelentéstől, néhányan közülük még tapsoltak is. Dávid csak mosolygott. Tényleg derengett valami, de az igazat megvallva ezt ő már el is felejtette. Őszintén meghatotta az apja méltányossága és tisztessége.

– És még valami! Dávid, ne gondold, hogy egy pillanatig is megingott benned a bizalmunk! Ne hidd azt, hogy nem izgultunk érted, nem lestük titokban még a gondolataidat is, hogy nem aggódtunk azért, hogy jó módszert választottunk-e ahhoz, hogy célt tudjunk érni veled és benned. Tudjuk, mennyire vágytál mindvégig az önálló életre. Tisztában vagyunk azzal, hogy mennyi mindenről kellett lemondanod, és bizonyára voltak olyan pillanatok – és remélem, hogy csak pillanatok – az elmúlt években, amikor azt hihetted, hogy magadra hagytunk, és mivel más vagy, mint amilyennek mi elképzeltünk, már nem is szeretünk téged. Ellenkezőleg! Mi így szeretünk, olyannak, amilyen vagy. Nekünk tökéletes vagy. És köszönjük, köszönjük neked, hogy egyszer sem kellett csalódnunk, és köszönjük, hogy ilyen boldoggá teszel minket.

Dávid tartotta magát, de könny szökött a szemébe. Az apja vallomása hűen mutatta, hogy az elmúlt évek alatt ez a szigorúnak és kíméletlennek mutatkozó, következetes ember milyen lelki tusán mehetett keresztül, hogy irányítsa, vagy ha úgy tetszik, ügyeskedve jó irányba terelgesse a gyermekét, ráadásul úgy, hogy a feleségét is folyamatosan meg kellett győznie a tettei helyességéről, és meg kellett akadályoznia, hogy az öleléseivel és a szeretetével elrontsa az eredményeket.

Dávid most értett meg mindent. A kollégiumot, a pénz megvonását, a ridegséget, az ellenőrzéseket és a távolságtartást. Belátta, hogy ha nem ezeket kapja tőlük, az élete minden bizonnyal teljesen másképp alakult volna. Legbelül mindig is tudta, hogy oka van annak, amiért minden fájdalma ellenére ennyire szerette a szüleit. Még akkor is, amikor egy-egy mondatuk jobban sajgott, mint ha megkorbácsolták volna. Végtelen hálát és tiszteletet érzett irántuk.

A bankettet követő napon hazautaztak Debrecenbe. Két hét múlva kezdenie kellett a Novartexnél, így szólt a szerződése. Az utolsó szabad nyár, a várakozással ellentétben, így sajnos véglegesen elmaradt. De csak egy kicsit bánkódott miatta. Az elutazása előtti estén az apja megkérte, hogy menjenek be a dolgozószobájába. Azt mondta, hogy itt kezdődött minden, és úgy helyes, ha itt is ér véget életük ezen fejezete. Dávid és az anyja mosolyogva követték. Az íróasztalon állt egy cigarettásdoboz nagyságú csomag, bordó bársonyszalaggal átkötve.

„Mi lehet ez? – tanakodott magában Dávid. – Cigi? Hiszen nem is dohányzom. Vagy meg akarják kérni a kezem? – röhögött magában. – Furcsa, mert apám nem szokott ilyen pátoszos lenni. Sőt! Tömören és röviden szokta az ember képébe vágni, hogy »Nincs ezen mit szépítgetni, fiam! Ez van és kész. Nyugodj bele.« Na, hát ehhez képest a mostani viselkedése feltűnően más, úgy látszik, nagyon felkavarták a dolgok.”

Az apja odalépett, és felvette a kis csomagot.

– Ebben a dobozban van egy papír, rajta egy cím. És van benne egy kulcs. Anyád és én ezennel visszaadjuk a szabadságod, amire egész életedben mindennél jobban vágytál.

– Milyen cím?

– A lakásod címe. A kulcs pedig a lakásod ajtaját nyitja. Bár tudjuk, hogy valószínűleg nem ez lesz majd az otthonod, mert te nem ebben a városban képzeled el a jövőd, és az igazat megvallva, most már mi sem. De a tied, és bármit kezdhetsz vele. Indulásnak jó lesz. Kisfiam, sok boldogságot és sikereket az életben! Többé nincs szükséged arra, hogy mi mondjuk meg neked, mi a helyes út.

A NOVARTEX IGAZI PRESZTÍZSMUNKAHELYNEK számított a külkeresek körében. Dávidot azonnal a mély vízbe dobták: az egyik munkatárs éppen szülési szabadságra ment, a másik, szintén ezen az osztályon dolgozó kolléganőt pedig tartós külföldi kiküldetésbe helyezték. A piacokat el kellett látni, az üzletkötések nem várhattak. Dávid nem rémült meg a feladatoktól, mert az egyetemi évek alatt többször gyakornokoskodott a vállalatnál, és amúgy is könnyen tudott alkalmazkodni, akár a váratlanul megváltozott feltételekhez is.

Mindenkit meglepett, milyen gyorsasággal tanult bele a feladatkörébe. Hajtott, dolgozott, más nem is foglalkoztatta, csak a siker. Élvezte, hogy rövid idő leforgása alatt úgy beszéltek róla, mint a legígéretesebb fiatal munkatársról, mert egy-két ügyes húzással a piacai meglendültek és új erőre kaptak. A forgalma rövid idő alatt megháromszorozódott. Ahogy hazatért az egyik útjáról, a ruhái még meg sem száradtak, már csomagolhatott is a következőre. Az anyja tanácsait követve ügyesen válogatta ki az embereket, akik elősegíthették szakmai előmenetelét, és igyekezett velük mindenáron jó kapcsolatokat fenntartani.

A bonyolítást az utaztatási főosztálytól egy folyosó választotta el, és Dávid úgy gondolta, a dolga végeztével még lesz ideje ide is beugrani. Az előző út kötésbejelentéseit csak ma tudta leadni a bonyolítóknak, mert a tegnapi délelőttöt, minden protekciója ellenére, várakozással töltötte a minisztériumban, hogy az importengedélyét kilukasszák, azaz zöld lámpát kapjon a legfrissebben kieszelt, körmönfont üzleti terve.

Tegnapelőtt tért vissza Szingapúrból, s ha minden az elképzelései szerint alakul, két nap múlva már Olaszországban lesz, onnan Ciprusra, majd hajóval Izraelbe megy, hogy véglegesítse a keretszerződéseket Blatt úrral, a legbefolyásosabb tel-avivi kereskedőház üzleti igazgatójával, aki ezekben a „kör export-import” ügyletekben Dávid legnagyobb és legmegbízhatóbb partnere lett.

– Ezt nektek hoztam – mondta Dávid, és egy Intertourist feliratú nejlonszatyrot tett az íróasztalra. – A kisebbik csomag a tied, Gizus.

– Ez nem lehet igaz! Egy Opium? Honnan tudtad, hogy ez a kedvencem?! Imádlak!

Jolika, aki a beutazásokhoz szükséges vízumokat és a szállodafoglalásokat intézte, egy karton mentolos St. Moritzot, meg egy karton piros Dunhillt kapott, és a csomag alján lapult még néhány tábla márkás csokoládé is, amiket Dávid a nő gyerekeinek szánt.

– Na, figyelj! Szerdán indulsz Rómába – kezdte Gizus –, a tárgyalásotok pénteken délelőtt van. Ügyes legyél, gyorsan beszélj le velük mindent, mert a Bútorker vezérét pénteken este visszareptetjük, bár a titkárnőjével ideüzent, hogy szívesen kint maradna veled a hétvégére. De hát, mint tudjuk, ez nem a Travel Tourist, te meg nem vagy idegenvezető, úgyhogy megvan a jegye, és ha akarja, ha nem, szépen visszajön. Te viszont, bár igaz, hogy neked csak kedden kellene Nicosiában lenned, nem tudsz hazajönni, mert sem az athéni, sem a ciprusi járatra hétfőn kifelé már nincs jegy – itt tartott egy kis hatásszünetet, és cinkos tekintettel ránevetett Dávidra. Gizus férje a Malév-iroda vezetője volt, emiatt úgy zsonglőrködhetett a foglalásokkal, mint a legvakmerőbb jósnő a tarot-kártyával.

– Komolyan mondod, hogy csináltál nekem egy szabad hétvégét Rómában, és még gardíroznom sem kell ezeket az idiótákat? Gizus, te egy varázsló vagy! Nem is tudom, hogyan háláljam meg ezt neked!

Dávid utálta, lenézte és megvetette a kommunista kereskedelmi vállalatok pártkönyves vezérigazgatóit. A megjelenésük általában már az első körben kicsapta nála a biztosítékot. Az igénytelen külső, az előnytelen frizurák és ruhák, a nulla nyelvtudás és a pocsék modor, amit még szerencse, hogy a partner nem értett, Dávidot minden alkalommal elborzasztották.

Emlékezetes volt egy eset, amikor Doktorcsatai vezérigazgató elvtárs – így, egyben mondva, mert ahányszor csak bemutatkozott, mindig a doktort hangsúlyozta a legjobban – félhangosan „lekurvajócsajozta” a portugál kereskedelmi kirendeltség vezetőjének feleségét, aki aztán magyarul megköszönte az „igen merész és nem túl választékos” bókot, mert kiderült, hogy a nő szegedi. Nem tudta, hogy Dávid mindezek ellenére mégis megkönnyebbült, hogy a nő rögtön közbevágott, mert ezután csaknem mindig az „eztisdemegkénedugni” sóhajtás következett. Azonban hála a hölgynek, ez a mondat már bent szorult a vezérigazgató elvtársban.

Ezek a marxista–leninista esti egyetemeken – amiket a komoly végzettséggel rendelkező értelmiségiek egymás között csak foxi–maxinak csúfoltak – diplomát szerzett főemlősök, akiknek a papírja teljesen egyenértékűnek számított akár az orvosin, akár a közgázon szerzett diplomákkal, simán bementek a nők előtt az ajtón, legtöbbször sáros volt a cipőjük sarka, ha esett az eső, ha nem, és mindenhol rágyújtottak. Lezabálták az étlapot, a legdrágább italokat kérték, mondván, hogy „ezeknek van péndzük” – dz-vel – „és ki tudják fizetni”. Aztán amikor egy-egy ilyen degeszvacsora után Dáviddal kettesben maradtak a szolgálati kocsiban, amit sofőrrel együtt bocsátottak rendelkezésükre, hogy hazafuvarozza őket a szállodába, ez a bizonyos vezérigazgató elvtárs több út alkalmával is, rendszeresen hatalmasakat fingott. És ettől nem jött zavarba, nem kért bocsánatot, hanem annyival elintézte, hogy „magunk közt vagyunk, nemdebár”, majd jókat röhögcsélt a saját gusztustalanságán, és ezzel a maga részéről az ügyet elintézettnek is tekintette. Dávid csak hüledezett, a sofőr előtt érzett szégyenében pedig majdnem kisült a szeme, pláne, ha a visszapillantó tükörben még találkozott is a tekintetük. Egyszerűen undorodott ezektől az emberektől. A szagukról már nem is beszélve.

– Már megháláltad, te édes! – szakította meg Dávid belső filmjét Gizus, és folytatta. – Ha végeztél Cipruson, átmész Izraelbe. Blatt úr már a hajón fog várni, így nyertek egy napot. Ja, és vissza csak hétfőn este jössz Tel-Avivból. Jaj, ott már olyan gyönyörű idő van!

– Te mázlista! – fűzte hozzá Jolika.

Dávid hálásan köszönte, hogy akkor ezek szerint nem is egy, hanem mindjárt két, nem is akárhol eltölthető, teljesen szabad hétvégéje lesz. Magához vette a dokumentumokat, és kilépett a békebeli irodaház recsegő parkettájú, tágas folyosójára. Ismerte már, de mindannyiszor újra meg újra megcsodálta a kétoldalt szép sorban álló faragott, dupla szárnyas bükkfa ajtókat és a ki tudja hogyan, de mind a mai napig épen maradt homokfúvott, fazettás üvegbetéteket, amelyeken keresztül még a hátsó folyosóra is jócskán átszűrődött a nappali világosságból.

– De jó, hogy látlak, keresett a Kati! Kérte, ha látunk, szóljunk, hogy nézz be hozzá! – mondta Dorogi Ági, a tőkés bútorosztály egyik üzletkötője.

– Köszönöm, gondoltam is rá!

Dávid nagyon kedvelte a főnöknőjét. Kulturált nő volt, és a megjelenése leginkább az anyjára emlékeztette, főleg mivel Pápai Kati szintén kilógott az ortodox, szocialista vállalati vezetők sorából, bár Dávid anyjánál jóval fiatalabb volt. Nem volt szüksége helyezkedésre, mert a tudása több mint elegendőnek bizonyult a kivívott pozíciójához. Nyitott volt, ízlésesen öltözött, csendesen és visszafogottan beszélt, még akkor is, amikor valakit számonkért, vagy neheztelt rá. Kitűnően értette a szakmát, és ragyogóan beszélt vagy négy nyelven.

Dávid itt ébredt rá, mennyire fontos neki, hogy a tudásukért tisztelhesse a munkatársait, és legfőképpen azokat, akik fölötte álltak, mert ha ezt nem tudta megtenni, akkor egyszerűen úgy nézett át rajtuk, mint az üvegajtón, és ha esetleg mondtak is valamit, azt legtöbbször meg sem hallotta. Még ennél is bántóbban tudott velük viselkedni, mert akkor sem vette őket észre, ha közvetlenül mellettük állt, ami pedig nagyon zavarba tudta ejteni ezeket a szegény embereket. Az, akit nem tudott tisztelni, számára nem létezett.

De az igazat megvallva, az ilyen jobban is járt, mert ha Dávid hozzá szólt vagy válaszolt neki, azt bizony egyikük sem akarta volna a kalapja mellé tűzni. Mesterien csinálta. Nem volt durva vagy tapintatlan. Sőt kifejezetten választékos volt, és előzékenynek is tűnt ilyenkor. De minden egyes szava vágott, mint a borotva. Szerencséjére nem mindegyikük fogta fel azonnal, amit hallott.