Aszlányi Károly

Szilveszter

Regény

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft., 2010

Minden jog fenntartva.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A borító Kovács G. Tamás munkája.

ISBN 978-963-299-812-1

ELSŐ RÉSZ

Csendélet

Csak egy módon tudhatod meg feltétlen bizonyossággal, hogy a nő, akit szeretsz, szeret-e: ha elhiszed neki.

Bimbi

– Öt perc múlva érkezik apa! – kiáltotta Bimbi, s egy halálsápadt fiatalember rémülten bólintott. Számára apa érkezése nem jelentett semmi rosszat, de az a fiatalember olyan lelkiállapotban volt, hogy válogatás nélkül minden megrémítette.

A földszinti hallban olyan villanyfény szikrázott, hogy szemben, a 913-as rendőr, aki a Nagyorgona utca sarkán posztolt, nem tudta mire vélni. Bimbi hol a telefonhoz ugrott, hol az ablakhoz. Később vizes borogatást rakott az iménti fiatalember fejére.

Más, egyszerű apák érkezése csupán családi esemény lett volna, de Uzonyi Gábor több volt, mint apa, após vagy férj. S ha valaki nem tudta volna, miért szakítja félbe olaszországi pihenését, azt hihette, hogy a bányapiacot akarja felforralni valami váratlan sakkhúzással. Szerencse, hogy a Fémbank palotájában december harmincegyedikén délután egy lélek sem tartózkodott már, és így senkit sem őrjített meg a vezér váratlan hazaérkezése.

De a Felhő utcai kis palota szokatlan fényárban úszott. Fölötte vörös volt a téli égbolt a nagyváros fényeitől. Bimbi újra a telefonhoz ugrott és az egyre-másra jelentkező távolabbi rokonokat igyekezett megnyugtatni.

– Ó, köszönöm, Anna néni – mondta –, Jocó még jól van. De Miklós mindjárt el fog ájulni.

Miklós hallotta ezt, és erőt vett magán. Felment a hallból vezető tölgyfa lépcsőkön az emeleti folyosóra, s ott, egyik ajtó előtt, szembetalálta magát egy szigorú tekintetű ápolónővel.

– Kérem, asszonyom – mondta kezét tördelve –, engedjen be hozzá.

Krumenackerné felvonta a szemöldökét s elutasító hangon mondta:

– Sajnos, Tölgyessy úr – nem! Nem, nem és nem! Menjen le és hallgasson gramofonlemezeket.

– Most? – szörnyűködött a sápadt fiatalember – fel tudja tételezni rólam? Ez olyan, mintha azt mondaná: olvassak, vagy teniszezzek. Vagy nézzek bele a múlt heti aktákba.

– Sajnálom, Tölgyessy úr – ismételte a fehér köpenyes hölgy –, nem mondhatok mást, nemde. A kötelesség írja nemde elő, hogy mit mondjak, Tölgyessy úr, s ez az, amit önnek is meg kell értenie. Elsősorban önnek, Tölgyessy úr.

Miklós kezeit tördelve fordult el, s leballagott a szép, barna lépcsőkön. Bimbi a hallban, a telefonnál állt, s azt mondta éppen:

– Ó, köszönöm, Ilonka néni, igen. Jocó még elég jól van. Miklós… Miklós épp most jött le. Akarsz a nénivel beszélni, Miklós?

Miklós csak intett, hogy erre e pillanatban képtelen lenne. Még arra is képtelen, hogy megmondja, miért.

Így hát Bimbi fejezte be a beszélgetést, a következőképpen:

– Bár papa és mama csak most fognak érkezni a triesztivel, azt hiszem, tizenegy órára meghívhatom Ilonka néniéket. Itt lesznek a rokonok, egy pár percre mindenki feljön, akinek nincs jobb szilveszteri programja.

Bimbi ezután megveregette a sógora vállát. Valami nagyképű biztatás volt ebben. Majd felszaladt a lépcsőn, s bement egy szobába, melynek ajtaja előtt semmiféle Krumenackerné nem állt őrt. Bepúderezte tizennyolc éves kis orrát, más cipőt húzott, s a sokféle izgalom mellett egy új, várakozásteljes izgalom jelent meg az arcán. Vékony, formás alakja megfeszült a nagy állótükörben. Minden szoba tele volt fenyőággal és fagyönggyel, és itt, egy ébenfa asztalkán szamovár állott, amelyben Bimbi elalvás előtt teát főzhetett magának. Valamint volt itt egy bendzsó, egy csomó könyv, egy ifjúsági teniszversenyen nyert serleg, „Uzonyi Bimbinek” felírással, és még sok mindenféle holmi, összefüggéstelenül.

Bimbi félrehúzta a függönyt, s lenézett az utcára. A sötétben egymásra dobált fehér lapokat – ezek voltak a háztetők –, s Pest felett nagy, vörös felhőket látott és vörhenyesen csillogó fényreklámokat. A 913-as rendőr ott állt a Nagyorgona és Felhő utca sarkán, és látszott rajta, hogy nem tudja mire vélni a nagy kivilágítást Uzonyi Gábor őméltóságáék házában.

Minden bizonytalanság véget ér egyszer, és Bimbit is megnyugtatta ez a tudat, amikor látta, hogy a hátsó lépcsőn kisompolyog egy kis leánycseléd, és olyan egyenesen megy a 913-as rendőr felé, mintha nem is szándékozna azzal kezdeni a beszélgetést, hogy: Ejnye, micsoda véletlen, biztos úr? Maga itt van?

A leány hóna alatt valami csomag is szorongott, ami Bimbiben újabb megnyugvást keltett afelől, hogy a rendőr nem fogja a szilveszter éjszakát étel és ital nélkül tölteni.

Bimbi pajkos elvetemültségében még azt is elképzelte, hogy a rendőr hálából meg is ölelgeti majd Rozikát – persze a rendőrnek mindent szabad.

Ekkor Bimbinek úgy tűnt, mintha sikoltást hallana. Kirohant a folyosóra, s máris szemben jött vele a fehér köpenyes hölgy.

– Kérem – mondta Bimbi –, úgy tűnt nekem, mintha sikoltást hallottam volna.

De Krumenackerné mereven rázta a fejét. Az ilyen hölgyek az utolsó pillanatig visszafojtják magukba a mosolygást. Egy világért se mosolyognának, amíg nem muszáj. Egy világért sem enyhítenék az érdekelt embertársak lelki fájdalmát.

– Képzelődött a kisasszony – mondta –, itt senki sem sikoltott.

Ugyanakkor éles csöngetés verte fel a házat, s hallani lehetett, hogy a portás rohan.

Ez a portás akármit csinált, azt mindig, mindenünnen hallani lehetett. Tizenkét éve volt már a házban – megrokkanva s egy csomó kitüntetéssel a mellén került ide –, s azóta mindig mindenki azon fáradozott, hogy halk léptű, finom urasági portást faragjon belőle. De ez már, úgy látszik, sohasem fog sikerülni senkinek. Ha Gáspár összecsapta a bokáit, akkor valahol egy villanykörte kiesett a foglalatból.

Most pedig kétszer is összecsapta, egyszer a méltóságos úrnak s egyszer a méltóságos asszonynak a tiszteletére. Miklós előbukkant valahonnan, s kezeit tördelve rohant fel és alá anélkül, hogy az érkezőket üdvözölte volna. Anzelm, az öreg komornyik mozdulatlanul állt az ajtó mellett, mint aki már régen beletörődött abba, hogy Uzonyi Gábor is van olyan előkelő ember mint gróf Erffy, akinél azelőtt szolgált. Uzonyiné kibújt a rengeteg bundából és takaróból, amelyben úgy ült meg a teste, mint a forró tea egy termoszüveg belsejében. Felrohant a lépcsőn és eltűnt odafenn, és mindenki irigyen nézett utána, még az öreg Uzonyi is, aki pedig régen túl volt azon, hogy bárkit is irigyelhessen. Egy ember, aki Magyarországon a saját erejéből gazdagodott meg, igen nagy ritkaság, mert itt mindenki a mások erejéből gazdagodik meg. De Uzonyi Gábor az ország harmadik leggazdagabb embere, ezt mindenki tudja, és sok minden van a kezében, amiről az emberek nem is tudják, hogy az ő kezében van.

És mégis itt lent kellett állnia, ahol a veje és leánya és a komornyik állott. Vastag szemöldökét összeráncolta, és hallgatott.

– Apa, apa – szólt kezeit tördelve Miklós –, én nem tudom, mit csináljak.

Uzonyi Gábor nem felelt, és Miklós megszégyenülve járt körös-körül a szobában. Időnként kétségbeesett pillantást vetett Bimbire, de a leány is apát figyelte, aggódóan. Uzonyi Gábortól mindenki félt.

Anzelm kinyitott egy ajtót, s mindnyájan bementek a szomszédos ebédlőbe. Óriási karos gyertyatartók álltak egy asztalon, s mindenféle ennivaló: kaviár, lazac, vajas szeletek, üvegházi gyümölcsök és konyak. Miklós tölteni akart magának a konyakból, de reszketett a keze, és leöntötte Bimbi ruháját. Bimbi barátságosan nevetett, de magában érezte, hogy felrobban az idegességtől, és fel is ment a szobájába, ahol átöltözött. Még a világoskék kombiné is konyakos volt. Amikor visszatért az ebédlőbe, egy nagyon távoli öreg rokon ült ott az ő helyén, Boros bácsi, aki mindig magával hordta a kutyáját. A kutya egy kis törpe rattler volt, súlya étkezés előtt nyolc, étkezés után tíz deka. Most azonban annyit evett a lazacból, hogy legalábbis tizenkét dekára gyarapodott fel. A hasa olyan dagadt volt, mint egy miniatűr hordó. Az öreg rokon kérdéseket tett fel, amelyekre senki sem felelt. Végre is kijelentette, hogy az ő kutyájának olyan vékony a farka, hogy tűbe lehetne fűzni, s miután erre se tett senki megjegyzést, eltávozott. Újabb zavar keletkezett, amikor csomagokat hoztak, amelyekről sehogy sem akart kiderülni, ki, hol és miért rendelte őket. Végre is fel kellett bontani a legnagyobb csomagot, és akkor kiderült, hogy harminc darab különféle hangú csörgő volt benne, amiket Miklós rendelt telefonon.

– Boldog új esztendőt – mondta a küldönc, és vágyakozva nézett befelé. De Uzonyi Gábor kidobta a csörgőket és a küldöncöt, olyan türelmetlenül, amilyennek még sohasem látták. Újabb izgalmat keltett az a dörömbölésszerű zaj, amelyről senki sem tudta megmondani, honnan eredt, míg végre Bimbi kinyomozta, hogy a portás elfelejtett végrehajtani valami megbízást, s amikor tudatára ébredt ennek, a saját homlokára ütött s ez okozta a robajt. Miklós rossz sejtelmektől űzve lement a portáshoz, s megkérdezte tőle, mi volt az a megbízás, amelyet elfelejtett végrehajtani. Kiderült, hogy elfelejtett Miklós öreg édesanyjának sürgönyözni Szekszárdra, hogy azonnal jöjjön.

A portás kétségbeesve rohant a legközelebbi postahivatalra feladni a sürgönyt, s egy fiatalember, aki a szemben levő villa kerítéséhez támaszkodott, már fél óra óta csak erre várt.

Óvatosan belopódzott a kertbe, és csörgetett a kapun. A fiatalember nem volt gyáva, hiszen két milánói autóversenyen első díjat nyert, mégis azzal az elhatározással csöngetett, hogy egy bizonyos esetben megfutamodik.

Ez az eset szerencsére nem következett be. A véletlennek is tulajdoníthatjuk, hogy éppen Bimbi jött le kaput nyitni. De ő is olyan riadt és rémült tekintettel nézett a szőke fiatalember csinos arcába, mintha egy csontváz állna ott, kaszával a kezében.

– Várjon – suttogta Bimbi –, magamra kapok valamit.

Tíz percbe tellett, amíg valamit tényleg magára kapott, s akkor kilépett a téli estébe.

– Bűn tőlem, hogy ilyenkor elmegyek – suttogta Bimbi –, de csak ide, a sarokig.

Apró üzletek kirakatai világlottak. Távoli csilingelés hallatszott. A fiatalember sürgetően nézett a lányra.

– Szóltál neki? – kérdezte.

– Nem. Most jött meg. Nem is tudja elképzelni, mi van nálunk. Igazán, minden összetorlódott ma estére.

– Sürgönyöztem az anyámnak. Vagy a feleségem leszel, vagy soha többé rá nem nézek nőre.

– Papa nem mutatja – felelte kitérően a lány –, de ő ilyen: most belül tombol, mint a pokol, a láva és öt forradalom. Nem merem kinyitni a számat, ha ránézek. Két eset van: ha fiú lesz, akkor bevallom neki és… behívlak téged.

– És ha nem?! – kérdezte rekedten a fiú.

– Ne kínozz, Brunó, légy szíves – ha lány lesz, papa képes kitagadni Miklóst. Nála minden hangulat kérdése. Tudod, hogy szeretlek. De ha olyan körülmények közt hallja meg először a nevedet, hogy dühbe gurul – akkor élete végéig mindig dühbe fog gurulni, ahányszor a nevedet hallja. (Látnok ez a lány?)

Visszafordultak.

– Fél óra múlva visszajövök – jelentette ki Brunó –, addig, remélem, kedvező változás áll be.

Bimbi besurrant a házba, ugyanolyan ravaszul, mint ahogy a kis cseléd nemrégen kisurrant onnan. Brunó elhaladt a rendőr mellett, aki szigorú arccal nézett és rá akart kacsintani Brunóra, de nem tudott, mert tele volt a szája kaláccsal. Brunó sietve ment le a hídig, s beült egy kávéházba, hogy ott töltse a félórát, amely esetleg a boldogságtól választja el őt.

Még mindig semmi. Miklós halottsápadtan jár fel és alá a hallban, míg apa komoran áll, és összehúzott szemöldökei alól néz felfelé. Végre is elrestelli magát, eszébe jut, hogy mégiscsak valaki ő ebben a házban. Nehéz, de szilárd léptekkel megy fel a lépcsőn, s amint felér az emeletre, meglátja a fehér köpenyes hölgyet.

– Nézze, Krumenackerné – mondja tőle telhető eréllyel –, be akarok menni.

– Nem lehet, méltóságos uram – mondja az asszony –, ne vegye rossz néven, de még önnek se lehet. Férfinak egyáltalán nem, ugyebár. Én csak a kötelességemet teljesítem, és ez az, amit a méltóságos úr meg fog érteni, nemde.

– Csak egy percre – kéri Uzonyi Gábor. Kéri! Isten tudja, kért-e világéletében valaha valakitől valamit!?

– Nem lehet, uram, bár magamnak ártok vele, és mégis azt mondom, nem és nem! Még önnek sem! uram! Semmi esetre sem. Engedje el a további magyarázatokat nekem.

Uzonyi Gábor megfordul, és vereséggel megy lefelé. Nem akar veje előtt szégyenben maradni, és elhatározza, hogy amint leér a hallba, azt fogja mondani mindenki füle hallatára, hogy meggondolta magát, mégse megy be most. De amint leér, nem jön ki hang a torkán. Csak áll és áll, s olyan dühösen néz Miklósra, mintha a szerencsétlen fiatalember lenne minden bajnak az oka.

Végül rámordul:

– Föltételezem, gondolod, hogy fiú lesz?!

Miklós nem tud válaszolni. Bimbi – aki mindenkivel jó és kedves, Brunót kivéve (de hát akit az ember szeret, azzal nem lehet mindig jó) – most segítségére siet Miklósnak.

– Ugyan, papa – szól –, hiszen neked is csak lányaid voltak.

– Éppen azért – feleli apa, és a szobájába megy. Bimbi nem érti, mindig ő volt a kedvenc lánya, sohasem beszélt így vele.

Miklós odasompolyog Bimbihez.

– Bimbi – azt mondja –, Bimbi! eddig nem voltunk valami túl jó viszonyban. Csak éppen sógorok voltunk, illetve sógornők, de én sose láttam beléd és te sose láttál belém. Ó, Bimbi, legyünk ezután jó barátok. Ha lehetséges férfi és nő között megértés és kölcsönös izé, nagyon kérlek! Te olyan szimpatikus vagy nekem, Bimbi. Most ismertelek csak meg igazán. Szeretsz, Bimbi?

Bimbi elérzékenyedik. Átöleli és megcsókolja Miklóst, aki azonnal hozzákezd ahhoz, hogy kiöntse a szívét.

– Én nem gondoltam, hogy ilyen komoly lesz… mindenki úgy néz rám, mint egy gyilkosra… mintha én lennék az oka mindennek…

– Te is vagy az oka – véli Bimbi.

– De kérlek, bocsáss meg, hogy mondhatsz ilyet?! Ha Isten őrizz, Jocó… beteg lesz, vagy komplikációk állnak be… én nem bírom ki az önvád mardosását… és te is… te is az ellenségeim közé állsz, és azt mondod… először behízelegted magad a bizalmamba, és most rám támadsz… ezt nem fogom elfelejteni neked!

És homlokára szorított tenyérrel felszalad a lépcsőn.

– Krumenackerné, kérem, könyörgök – mondja olyan hangon, hogy a falakat is megindítaná –, engedjen be hozzá. Én megőrülök…!

– Őrüljön meg – feleli mereven Krumenackerné.

Uzonyi Gábor bezárkózik a szobájába és feszeng, jár-kel, körülmegy, leül, felugrik, leül, körüljár, feszeng.

Erőt vesz magán. A térényi higanytelepre akar gondolni. Elhatározom – mondja –, hogy a térényi higanytelepre gondolok. A térényi higanytelepet a kereskedelmi miniszter egyenes kérésére vettem át. Átvettem a térényi higanytelepet. A kormány kezeléséből vettem át a Fémbank kezelésébe a térényi higanytelepet, a kormány kezeléséből. Azt mondta a miniszter: agyon van adósodva, agyon van adminisztrálva, agyon van ütve a térényi higanytelep, kedves Gábor, vedd át a kormány kezeléséből a Fémbank kezelésébe a térényi higanytelepet, kedves Gábor, mielőtt botrány lesz, fizesd ki az adósságokat, mintha nem lettek volna, kedves Gábor, mielőtt kiderülne, hogy voltak, én pedig, kérlek alássan, szubvenció formájában visszatérítem neked ezt az összeget, alássan Gábor öregem. Ez a tervem – mondta a miniszter, és Gábor, vagyis én, végrehajtottam a kitűnő tervet, a térényi higanyteleppel.

Ebben a pillanatban furcsa sikoltás hallatszott. A vezérelnök egy ugrással az ajtónál termett, s fel akarta rántani. De az ajtó zárva volt! Zárva! Uzonyi Gábor rángatni kezdte, őrületes energiával, rángatta, rúgta, tépte az ajtót, üvöltött! ordított: – segítség! bezártak, rablók! bezártak! nyisd ki! hé! – és rúgta, tépte az ajtót, amíg kívülről meg nem szólalt Anzelm, szokott nyugalmas hangján.

– Méltóságos uram – mondta a komornyik kívülről –, bocsásson meg, uram, de az ajtó belülről van bezárva.

Uzonyi Gábor meggyőződött róla, hogy tényleg ez a helyzet, s megfordítván a kulcsot, kinyitotta az ajtót, s néhány ugrással fenn termett az emeleten.

A kérdéses ajtó előtt ott állt Miklós, Uzonyiné és a fehér köpenyes hölgy.

– Ó, semmi – mondta a fehér köpenyes –, csak menjen vissza, méltóságos uram.

– Csak menjen vissza, kérem – mondta a méltóságos asszony –, menjen csak, Gábor.

Apa visszament, s Uzonyiné karon fogva a vejét, bevitte Bimbi szobájába.

– Üljön le, Miklós – mondta –, én is leülök. Beszélni akarok magával. Legyen okos.

A tanács jókor jött, mert Miklós kezdett éppen megőrülni s azt kérdezgette magától, hogy vajon emlékszik-e még a gyerekkorából valamire?

– Nézze, Miklós – szólt Uzonyiné –, itt az alkalom, hogy magába szálljon. Én mindig vigyáztam és vigyázni fogok a lányaim boldogságára. Mint tudja, Jocónak lánykorában olyan emberek udvaroltak, mint például Üsthy Brunó, a híres autóversenyző, aki szintén Győrött született.

– Már megint Brunó! – nyögött a férj – mit követtem el, hogy mindig Brunóról kell hallanom.

– Nem követett el semmit – felelt az anyósa –, de sok tekintetben nem volt olyan figyelmes és igyekvő – ez a helyes kifejezés, igyekvő –, mint Brunó lett volna, ha ő veszi el Jocót. Brunó őrjöngve szerette Jocót.

– Őrjöngve?! – nyögött Miklós – és Jocó?!

– Ő sokkal hidegebb természetű, ő sohasem említi magának, hányan és kik udvaroltak neki azelőtt. De én igenis a szeme elé tartom: Jocó nem mindennapi asszony – és Brunó sem volt mindennapi férfi. Igyekezzék, Miklós, olyanná válni, mint Brunó volt.

– Persze, ő az ideál! – sóhajtott Miklós – én csak férj vagyok.

Uzonyiné úgy találta, hogy mára eleget adott be a szokott keserű, de hasznos orvosságból – s enyhíteni akarta szavait:

– Jobb boldog férjnek lenni, fiam – mondta bölcsen –, mint boldogtalan ideálnak.

Bimbi az órára nézett. A félóra még korántsem telt le. Miklós letörten ballagott a lépcsőn lefelé. Az egész ház visszhangzott, míg a portás odalenn kifújta az orrát. A telefon csöngött, a kapun csöngettek, még egy orvos érkezett. Az új orvossal mindenki beszélni akart, de az új orvos nem akart beszélni senkivel.

Bimbi lement a kapuhoz, és orrát a rácsok közt az üvegre nyomta. Kint hullott a hó, s a rendőr olyan volt, mint egy hóember. És Bimbi orra, amint az üvegre nyomta, olyan volt, mint egy eszkimó orra: lapos és hideg.