Jan Casey

Nők a háborúban

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Impresszum

Kelly lányomnak és Liam fiamnak

teljes szívemből

1

1939. július

Számtalan nap hozhat csodás pillanatokat. E pillanatok némelyike olyan csodás, hogy az általuk okozott jó érzést hosszan – húsz percig, fél, egy vagy két óráig is – dédelgetjük magunkban. Aztán van pár olyan nap, bár ezeket egy kézen meg lehet számolni, amikor az órák mintha a tökéletesség felé peregnének – a tökéletes együttállás ígéretét hordozzák, amelyben teljes az összhang magunkkal, másokkal, a környezetünkkel, de még a fénnyel és a levegővel is. Azután jön az elkerülhetetlen csalódás, mikor kiderül, reményeink mégsem válnak valóra.

De ez a nap nem ilyen lesz. Nem ilyen. Semmi sem piszkíthat bele a felhőtlen, ragyogó égbolt szinte áttetsző kékségébe. Viola alig bírta néhány másodpercnél tovább nyitva tartani a szemét, miközben egy-egy galamb, fekete rigó, pinty, tengelice vagy más madár röptét próbálta követni, amelyek az ilyen ritka derűs brit nyári napokon pettyezik az eget, mint apró hibák egy halványkék porcelán mázában.

A fiúk lagymatagon ütögették egymásnak a teniszlabdát a kert végében, a kis gyümölcsösön túl, az üvegház és a fészer mellett. Vászoncipőik dobbanása és az ütő feszes húrjain megpattanó labda tompa koppanása halk ritmust dobolt a fülében, s az orrában szinte érezte a fölvert por szagát. A kölcsönös csipkelődést kísérő nevetés odahallatszott, s az is, ahogy az egyik vagy a másik fölkiáltott, hogy „Ott a pont!”, majd ágak és levelek reccsentek a talpuk alatt, mikor az elgurult labdát visszahozva ismét felálltak kezdéshez.

Valahol lágy puffanással egy alma a fűbe pottyant, s az ágak megzörrentek, amikor valamelyik fivére leszakított róla egy másik gyümölcsöt. A mályvák, rózsák vagy gyűszűvirágok kelyheit látogató méhek zümmögése ki-be úszott a fülébe, s Viola figyelmeztetően legyezett a kezével, ha valamelyik kis rovar túl közel repült az arcához.

A fűzfa alatt kellemes árnyékot és hűvösséget talált, pedig a nap heve a majdnem földig érő, szikrázó ágak közé is behatolt. Mama hagyott itt az asztalon három poharat meg egy agyagkancsóban bodzaszörpöt. Viola töltött magának, s lassan kortyolta az édes levet, amely megbizsergette a nyelvét. Erről az italról mindig a nyár jutott eszébe.

Pitch csukott szemmel hevert mellette, a bundája izzadtnak tűnt, ahogy Viola belefúrta az ujjait. Töltött egy kis szörpöt a kutya táljába, és az orra alá dugta, Pitch pedig a fejét meg sem mozdítva kilefetyelte a hűsítőt.

– Lusta Pitch – motyogta Viola az orra alatt, majd hangosan fölkacagott. – És lusta Vi – tette hozzá. De ez a mai nap pont ilyen bágyadt semmittevésre hívta.

Viola hátradőlt a vászon nyugszékben, és arra gondolt, hogy Fred éppen ebben a pillanatban beszél Papával a dolgozószobájában. Elmosolyodott, ahogy maga elé képzelte kedvesét, amint magas alakja határozott léptekkel közeledik felé a gyepen keresztül, és az ég áttetsző kékjére hasonlító szemeivel bármelyik percben elébe állhat, hogy közölje, minden el van rendezve.

Fred. Ki hitte volna, hogy közte és az ő Fredje – ahogy immár magában nevezte – között így alakulnak a dolgok? Még ő maga sem. Nem gondolt rá, amikor a könyvtárban a többi lány kuncogva ugratta, valahányszor Fred visszatért hozzájuk, és őt, mindig csak őt kereste, hogy segítsen újabb és újabb ritkán forgatott könyveket megtalálni a doktori dolgozatához. Akkor sem, amikor egyik délután, a munkaideje végén ott ült Fred a könyvtár oldalbejárata mellett, egy fának támaszkodva, s gondterhelten tanulmányozta az ölében tartott könyvet – amelyet aztán ügyetlenül próbált becsukni és le is ejtett, amint észrevette őt. És akkor sem, amikor egyik este Fred meg a barátja, George a sörözőben megkérdezte, hogy odaülhetnek-e Violáék asztalához, pedig volt több üres asztal is a helyiségben. Elmosolyodott magában.

Fred szórakoztató és vicces volt ilyenkor, de figyelmes és értelmes beszélgetőtárs is tudott lenni – mindenki rá figyelt, amikor beszélt. Egyik nap nem jött be a könyvtárba, hogy az előtte sorakozók feje fölé ágaskodva Violát keresse a tekintetével, és ez csalódással töltötte el. Egy másik este azon kapta magát, hogy valahányszor nyílt a kocsma ajtaja, ő odakapta a fejét, és elszontyolodott, ha egy Frednél alacsonyabb, sötétebb hajú vagy kevésbé jó alakú férfi lépett be rajta.

Mégsem ismerte el magának, hogy érez a fiú iránt valamit egészen addig, amíg Fred esti találkára nem hívta. Kora ősszel történt, s Viola úgy döntött, egy könnyű kiskabátot vesz föl. Most is jól emlékezett, milyen szédült és kislányos izgalommal válogatott a brossai között, hogy melyiket tűzze ki – mint egy felrázott üveg pezsgő, amely bármikor eldurranhat. Azt gondolta, biztosan ideges lesz kettesben a fiúval a sörözőben, a művészmoziban vagy az utcán hazafelé sétálva. Ehelyett a várakozás édes izgalmához valami megnyugvásérzés keveredett benne. Amikor pedig elköszöntek, és Fred a kollégiumi sálját a zúzmarás hideg ellen az ő nyakába tekerte, Viola érezte, hogy fognak még randizni. Viszont lelombozta, hogy azon az első találkán a fiú nem csókolta meg, bár hamarosan jóvátette a mulasztását. Ennek emlékétől majdnem olyan forróság öntötte el, mint amilyen melege amúgy is volt a perzselő hőségben.

A napsütés és a megelégedettség érzése annyira elbágyasztotta, hogy a kezéből a földre csúszott a könyve, s borítójával fölfelé szétterült a lustán heverő kutya mellett. Viola feladta a küzdelmet elnehezedő szemhéjai ellen, és elbóbiskolt.

Lúdbőrös karokkal ébredt. A fiúk már behúzódtak a házba, a könyve pedig nedves és ragadós volt a szörptől, amit nyilván Pitch borított ki a táljából, amikor csatlakozott a többiekhez. Meleg és nyirkos fuvallatok játszottak a fűzfa ágai között, s úgy ringatták a mályvaszálákat, mintha a tenger hullámain sodródnának.

A levegő nyomottá vált, s Viola úgy érezte, az égbolt egész súlyával őrá nehezedik. Fred ajkait összeszorítva állt mellette. Viola lepillantott a vállán nyugvó, de ökölbe szorított férfikézre, és beléhasított a gondolat, hogy milyen hirtelen tud egy ilyen szép nap elromlani. Merthogy valami rossz történt, abban biztos volt.

– Fred! Mi van?! – kérdezte Viola, s fölemelkedett, hogy az arcába nézhessen. – Mit mondott Papa?

Fred mindkét kezét Viola vállára tette, szinte visszanyomta a nyugszékbe. A lány kétségbeesett arccal és kalapáló szívvel pillantott föl kedvesére.

– Mondjad már! – nógatta.

– Nemet mondott.

– Micsoda?! Én ezt nem értem… Hogy lehet ez? De mit mondott, miért?

Fred leült melléje a fűbe, előregörnyedt. Marékszámra tépkedte a füvet, és a fa tövéhez hajigálta.

– Vigyáz rád, azt mondta – nyögte ki végül kurtán, minden szótagot visszafogott indulattal ejtve ki.

Viola Fredre bámult, de ő csak a földet nézte.

– Frederick! Ha ez valami tréfa a részedről, akkor szólok, hogy egyáltalán nem vicces. Csöppet sem! – Feszülten figyelő arcán végiggördült egy langyos esőcsepp. – Fred! – sziszegte. – Mondd, hogy csak ugratsz!

– Viola – kezdte Fred, immár a lány szemébe nézve. – Bárcsak így lenne!

– De… De… – Viola ellökte Fred feléje nyújtott kezét, és fölpattant. Nem tudta, mit tegyen, a blúza gallérját igazgatta. A kert mintha elbillent volna a lába alatt, a szélei elmosódottá váltak. Nem volt mibe kapaszkodnia, kicsúszott alóla a talaj. Minden, ami határozott formában létezett számára, Fred lényében sűrűsödött össze.

– Viola, ülj le! – szólt rá Fred ijedten.

– De hát hányszor láttak már vendégül nálunk?! – Viola köröket kezdett róni. – Papa is, Mama is szívesen fogadtak. Mit gondoltak, mi történik közöttünk? Hogy hihették azt, hogy nem erre vezet az utunk? Erre… A közös, boldog jövő felé? – A feje zúgott, a két keze közé fogta, hogy lecsillapítsa a kavargást, amitől hányinger kerülgette.

Fred megragadta a vállát, és magához húzta. Viola hallotta a zihálását, a zakó alá csúsztatott tenyerével az átizzadt ingen keresztül érezte a szíve zakatolását.

– Erre most nem tudok mit mondani – felelte Fred.

Viola hátralépett, s tekintete végigpásztázta a fiú arcát: a szeme körüli ráncokat, rövidre nyírt szakállát, orrán a napégést.

– Nem értem – mondta.

– Vacsora után, ha lesz egy kis időnk, elmondom az egészet – nyugtatta Fred.

Mintha csak erre a pillanatra várt volna, Mama megjelent a teraszon.

– Húsz perc múlva vacsora – kiáltotta. – Addig felfrissíthetitek magatokat.

Viola nem hitt a fülének. Tekintetével Fredet kérlelte valamiféle magyarázatért, de az csak belékarolt, és a ház felé terelte. Viola érezte, hogy minden lépésében megzabolázott düh feszül, aggódott a kedveséért. És önmagáért is.

Viola a küszöbről visszapillantott a kertre. A nemrég még gyönyörű napból nem maradt más, mint egy álságos, hamis díszlet: a kiszikkadt ágyásokra hajló rózsákat és hortenziákat bombázó kövér esőcseppek, a barna foltos fűben rothadó almák, az elázott könyv, a kint felejtett kancsó, melyben fölvizeződött a cukros lötty, egy sáros teniszlabda a fuksziabokor tövében. A nap tökéletessége, amit nemrég még érzett vagy legalábbis elképzelt, az mostanra bizonyosan szertefoszlott, és már nem is lehet helyrehozni.

2

A púderkék selyemszövet a szekrény ajtajára kiakasztott vállfán kellette magát. Lilliannel órákat töltöttek azzal, hogy megtalálják a megfelelő darabot. Egymásba karolva bolyongtak föl-alá az Oxford és a Regent Streeten, azt mérlegelve, hogy mi lenne a jobb: a selyem vagy a tafota, a rövid ujj vagy a háromnegyedes, a bő vagy a szűk szoknya. Lila, avagy szürke? Borvörös, esetleg kék?

Gyönyörű idő volt aznap. Viola fölidézte, ahogyan a barátnőjével a Paddington pályaudvaron találkoztak és egymás nyakába borultak, hiszen öt hete nem látták egymást.

– Na, eljött hát az idő – évődött Lillian –, hogy Fred megkérje a kezedet az édesapádtól? Milyen romantikusan régimódi!

– Ne mondd nekem – bökte oldalba a könyökével a barátnőjét Viola –, hogy te nem lennél odáig egy férfiért, aki ennyire udvariasan és jól nevelten lép föl érted!

Barátnője esküre emelte kezét, úgy felelt.

– Nem lennék odáig egy férfiért, aki ennyire udvariasan és jól nevelten lép föl értem! – mondta, majd ajkait csücsörítve, sűrű fekete szemöldökét szigorúan összevonva nézett rá. – És te sem voltál egészen addig, amíg Fred színre nem lépett és meg nem villantotta előtted a muszklijait.

– Na jó, jó – sóhajtotta Viola –, de az udvariasság remekül illik minden más tulajdonságához, és nekem a minden más is nagyon megfelel vele kapcsolatban. Hogy pontos legyek, tökéletesen megfelel. És nem hiszem, hogy Fred egy jottányit is korlátozná a függetlenségemet. Vagyis az elérhető legnagyobb függetlenség iránti vágyamat. – Lillianre pillantott, a barátnője helyeslését várva, s rögtön tudta, hogy ez sem volt épp a függetlenség jele. – Te mit gondolsz? Vagy most azt akarod mondani, hogy nem fogadod el őt?

Lillian hatalmas mosolyt villantott rá azzal a karizmatikus fintorral, amellyel mindenkit azonnal megnyert, akivel csak találkozott.

– Persze hogy elfogadom. Hiszen tudod! Nagyon rendes fiú, és biztosra veszem, hogy boldogok lesztek együtt. Mivel kezdjünk? Shopping, tea vagy egy ital?

A tökéletes ruhára a Selfridgesben bukkantak rá. Lillian kijelentette, hogy a púderkék csodás ellenpontja lesz Viola sötétzöld szemének, ugyanakkor illik majd Fred áthatóan kék tekintetéhez is. Viola átlagosnál magasabb alkatú lány volt, és a selyem esése még hangsúlyosabbá tette kecses karjait és lábait.

– Ez az öv igazán tetszik – jelentette ki Viola, miközben a tükörben nézegette magát. – Egész jó derekat csinál.

– Idősebb korodban kifejezetten örülni fogsz a soványságodnak – nevetett föl Lillian. – Bezzeg nekem ugyanolyan hurkáim lesznek, mint anyámnak, amikor annyi idős leszek, mint most ő.

– Persze, de most, amikor ez számít, neked épp a megfelelő helyen vannak a domborulataid. Én úgy nézek ki, mint az öcséim. És melyik huszonnégy éves nő akar úgy kinézni, mint egy tizenhárom éves fiú?

– Hát, ez az eredménye, ha folyton ugrálsz körülöttük és teniszezel velük.

Az eladó elhúzta a próbafülke függönyét, és alaposan végigmérte Violát. Elégedetten biccentett. A háta mögött álló Lillian utánozta a mozdulatait, és közben bandzsított. Violának vissza kellett fojtania a vihogását.

– Pompásan néz ki, kedvesem! – jelentette ki a hölgy. – Különleges alkalomra lesz?

– Az eljegyzésemre.

– A vőlegénye nagyon szerencsés férfi – mondta az eladó, s laza kontya lelkesen billegett a tarkóján.

Lillian két ujját a szájába dugva úgy tett, mint aki épp hányni készül.

– Ön is így gondolja? – fordult az eladó Lillian felé, aki még épp időben rántotta ki a kezét a torkából.

– Teljes mértékben! – vágta magát vigyázzba Lillian. – Csodás pár lesznek.

A ruhát becsomagoltatták, és elküldették Cirencesterbe. Azután még végigjártak számtalan ékszerboltot, cipőket próbálgattak, harisnyákat és fehérneműket nézegettek. Az ebéd és néhány ital után kölcsönösen megígérték, hogy leveleznek, amíg az új szemeszter kezdetén Cambridge-ben megint személyesen találkoznak, végül Lillian a barátnője fülébe súgta:

– Bár az egész egy régimódi marhaság, be kell vallanom, hogy elviselném, ha egy férfi udvariasan és jól nevelten föllépne értem. Legalábbis adnék egy esélyt a dolognak.

Viola hangosan felkacagott, és arcon csókolta barátnőjét.

– Auf Wiedersehen, meine Liebe – köszönt el barátnőjétől a megszokott módján.

Lillian már sietett a vonathoz, de a válla fölött a maga köszönését kiáltotta vissza:

– Au revoir, mon amour!

Viola nézte távolodó barátnője lábán a harisnya varrását, ahogy a peron felé törve határozottan kerülgeti a tébláboló utasokat. Még egy utolsó csókot dobtak egymásnak, lazán búcsút intettek, majd Lillian eltűnt a szeme elől.

* * *

A gombóccá gyűrt selyemruhát a szekrény hátsó sarkába dobta, de az azonnal rátörő bűntudat nyomán rögtön ki is kotorta a meggyűrődött anyagot, és a mellkasához szorította a ruhát. Elsírta magát. De nem az önsajnálat csöndes szipogása volt ez, hanem dühös zokogás, amit csak a legnagyobb erőfeszítéssel tudott elfojtani.

Ugyanezzel az önfegyelemmel fölszárította a könnyeit, kihúzta magát, és a ruhát visszaakasztotta a párnázott vállfára. Gyönyörű darab. Szipogó orrához nyomta a zsebkendőjét, amit mindig a ruhaujjában tartott. Érezte, ahogy arcizmai sorra feszessé válnak. Összeszedte magát, nedves tenyerével igyekezett kisimítani a gyűrődéseket. Igenis, viselni fogja ezt a ruhát, mégpedig az eljegyzésén Freddel.

A folyosóról anyja finom, lassú lépteit hallotta a lépcsőn lefelé kopogni, nyomában két öccsének dobogásával.

– Fiúk! Hányszor kell még szólnom, hogy ne ugrabugráljatok a lépcsőn? – korholta őket Mama.

– De meglökött – mondta Robert.

– Igen, mert ő meg taszigált – vágott vissza David. – Egyikőtök se lökdösődjön!

– És ne feleseljetek anyátokkal! – szólt közbe Papa. Viola maga előtt látta, ahogy még a nyakkendőkötéssel babrálva igyekszik felzárkózni a többiekhez.

A családi szóváltás távolodó hangjait Fred cipőjének határozott koppanásai váltották föl: kissé lemaradt tőlük, mert – Viola feltételezte – nem akart abba a kényelmetlen helyzetbe kerülni, hogy udvariasan csevegnie kelljen bárkivel. Feszülten fülelt, amikor Fred lépései az ajtajához érve lelassultak, de tudta, hogy ha kopogna is a férfi, nem merne felelni neki, nehogy újra azt kelljen hallania, hogy majd csak vacsora után kap magyarázatot. Nyilván Fred is fölmérte, hogy hiábavaló lenne most beszélniük, mert egy pillanatnyi habozás után továbbment, majd a lépcsőforduló elcsöndesedett.

Viola átnézte a szekrényét, hogy melyik másik ruháját vehetné most föl, de egyiket sem találta megfelelőnek. A vacsorához viselhető ruhái mind túl mutatósak voltak, túlságosan könnyed és bohó hangulatot árasztottak. Mindegyik ünnepi vagy legalábbis boldog, optimista alkalomhoz illett volna. Összefont karral töprengett, de eltökélte, hogy nem hajlandó olyan hangulathoz öltözni, amilyet egyáltalán nem érez most. A szemeszter vége óta lógott az utolsó vállfákon az a két öltözet, amelyeket felváltva viselt munkában: egy térdig érő, skót kockás rakott szoknya és egy szürke vászonszoknya, amelyeket egy krémszínű és egy szürke blúzzal meg egy zöld és egy fekete kardigánnal variálva hordott.

Unalmas és praktikus darabok voltak, jól illettek a könyvtári munkához. Gyakran nevettek Freddel azon, hogy egyáltalán hogyan találhatta őt vonzónak, mikor először meglátta a pult mögött, és egy középkori német irodalomról szóló kiadványt kért ki tőle a szakdolgozatához. Azzal szokta ugratni Violát, hogy nemigen látott a nyakig gombolt gallér és a vastag szövet mögé, de Fred tekintete, aztán később a keze meg az ajka másképpen beszélt.

Most mihez kezdjenek? Legyen megint minden úgy, mint amikor még csak flörtöltek egymással, és óvatos tánclépésekkel kerülgették az érzéseiket? Szép idők voltak, és Viola boldogan őrzi azokat az emlékeit, de hát azóta már továbbléptek, és most nehezen tudja elképzelni, hogy sokáig elviselnék a bizonytalanságot.

Viola leült az ágy szélére, hogy fölhúzza több helyen is megstoppolt harisnyáját. Ahogy közelebbről nézte, megállapította, hogy ezt viselte aznap is, amikor Fred megkérte a kezét. Akkor még jobb állapotban volt. Selymes és kényeztető érzés volt fölvenni a vadonatúj harisnyát. „Elviszlek egy különleges helyre a szülinapodon – mondta korábban Fred. – Pénteken fél nyolcra asztalt foglaltam.”

Viola tisztában volt vele, hogy Fredet nem veti föl a pénz, ezért azzal szerette volna kimutatni, mennyire értékeli a gesztust, hogy a lehető legjobban néz ki, és az este kedvéért vette a harisnyát meg egy színházi táskát és egy rúzst is.

Újra látta, milyen jól nézett ki akkor Fred az egyetemi nyakkendőjével és fényesre pucolt cipőjével – büszkén lépkedett a fiú oldalán. A Bull Hotel gyönyörű, az étel és az ital is kitűnő volt, a zongorista diszkréten játszott. De eszébe jutott a csalódottsága is, amikor a megszokott Fred helyett egy hebegő-habogó, kényelmetlenül fészkelődő, nyugtalan Fred ült vele szemben. Többször is megkérdezte tőle, hogy biztosan jól érzi-e magát.

Ilyenkor Fred vagy túlságosan is gyorsan rávágta, hogy „persze!”, vagy sajátos módon egyszerre bólintott és ingatta a fejét.

A desszert feltálalása előtt Viola kiment a mosdóba, majd visszatérve Fredet olyan komolyan eltöprengve találta, hogy attól tartott, a kedvese szakítani akar vele. A férfi megfogta a kezét.

– Viola!

– Igen, Fred? – A lány felkészült a legrosszabbra.

– Csak egyetlen dolog tehetne még boldogabbá annál, amilyen most vagyok. Mégpedig az, ha hajlandó volnál a feleségem lenni.

A megdöbbenéstől egy pillanatig szóhoz sem jutott.

– Vi! – folytatta Fred. – Ha szükséged van időre, hogy…

– Nem – mondta zavartan Viola. – Úgy értem, igen.

Vagyis nincs… nem kell gondolkodási idő. És igen, leszek a feleséged. – Erre hangosan fölnevetett, s a feszültség egy varázsütésre elpárolgott.

Most azonban a nevetés állt tőle a legtávolabb, miközben kiválasztotta a szürke szoknyát és a szürke blúzt meg a fekete kardigánt, amihez a lapos talpú, fekete fűzős cipőjét tervezte fölvenni. Két fésűvel a füle mögé igazította az esőtől és széltől kiegyenesedett haját. Úgy döntött, ékszert sem visel ma este, de azért egy fénytelen lánccal összefogta a kardigánját.

Az étkezőből kiszűrődő hangok nem árulták el, miről folyik odabent a beszélgetés, Viola csak pár szót hallott ki a vasalt faajtón át a tompa mormogásból: Németország, a helyzet, a németek, az újságok, a hírek, a Parlament. Figyelte a saját kezét, ahogy az ajtókilincs felé nyúlt, de valahogy nem bírta összeszedni az erejét, hogy benyisson. Egy pillanatra ostobának tűnő csönd telepedett a szobára, majd az egyik öccse, valószínűleg Robert mondott valamit, mire a többiek természetellenes hahotában törtek ki. Akkor és ott, a tehetetlenségbe merevedve, kirekesztettséget érzett. Mintha odabent csupa ismeretlen idegen ülne.

– Ó, Viola kisasszony! – szólította meg Abigail, aki egy gőzölgő tállal a kezében közeledett felé. – Hát itt van. Tálalhatok, vagy várjam meg Mrs. Baxter jelzését?

Viola még mindig bénának érezte a kezét a kilincsen.