A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kurt Vonnegut: Look at the Birdie.

Unpublished Short Fiction

Delacorte Press, New York, 2009

Published by arrangement with Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Copyright © 2009 by The Kurt Vonnegut, Jr. Trust

Foreword © 2009 by Sidney Offit

Második kiadás

Fordította

Szántó György Tibor

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Szántó György Tibor, 2010, 2025

Utószó © Szántó György Tibor, 2010, 2025

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-486-0

Minden jog fenntartva

Jelen mű teljes mértékben a képzelet szüleménye, kivéve Kurt Vonnegut Walter Millerhez írott levelét. A szerző fantáziájának gyümölcse az összes név, figura, hely, kitalált vagy csakugyan megtörtént esemény. Merő véletlen, ha valamely holt vagy eleven személy, ügylet, cég, eset vagy helyszín hasonlít a könyvben szereplőkre. A gyűjtemény tartalma csupán minimális mértékben tér el Kurt Vonnegut eredeti szövegétől. A gépelési hibákat és apróbb tárgyi tévedéseket kijavítottuk.

Delacorte Press

(1.)

Tartalom

Előszó – Sidney Offit

Kurt Vonnegut levele Walter J. Millernek

Meghalló

Pelk

Háztetőkről harsogjátok!

Ed Luby Kulcsos Klubja

Selma dala

Tükörterem

Kedves kicsike emberkék

A hídmester

Apró vízcseppecskék

Kőbe zárt hangyák

A hős újságkihordó

A repülő macska

A világmindenség királya és királynője

A specialista

Utószó

Illusztrációk jegyzéke

(2.)

Előszó

Midőn elolvastam Kurt Vonnegut kiadatlan írásainak gyűjteményét, eszembe jutottak személyiségének ellentmondásai. Az irodalomtörténetben alig akad példa, hogy egy szerző munkáiban ily mértékben összevegyítse mindazt, ami mulatságosan emberi, vagy éppen tragikusan gyarló. Erős a gyanúm, hogy még ritkább, ha valakiben van annyi becsület, hogy mindkettőt önmaga leleplezésével példázza.

Barátságunk éveiben, habár jól tudtam, hogy lelki kínok gyötörhetik, Kurt ugyanolyan lendületesen viaskodott a maga démonaival, mint ahogy teniszeztünk, pingpongoztunk, ellógtunk a délutáni mozielőadásokra, bejártuk a várost, bélszínt lakmároztunk és a francia konyha remekeit, megnéztük a tévében a meccseket, és két ízben is a Madison Square Garden díszpáholyában szurkoltunk a hazai kosarasoknak.

Kurt az ő jellegzetes, szelíd, de maró humorával vett részt a családi összejöveteleken, írószövetségi rendezvényeken, vagy a szokásos fecsegő-vigyorgó szeánszainkon, ahol ott ült Morley Safer és Don Farber, George Plimpton és Dan Wakefield, Walter Miller és Truman Capote, Kevin Buckley és Betty Friedan. Aligha túlzás azt állítani, hogy a Kurttal eltöltött idő mindnyájunk számára hatalmas ajándék, függetlenül attól, hogy a beszélgetések mennyire voltak mélyenszántóak. Sokszor azon kaptuk magunkat, hogy mi is az ő saját botorságaival és a világgal kapcsolatos mulatságos fenntartásait utánozzuk.

Barátaival szemben nagyvonalú volt, bőkezűen juttatott meleg humorából és lelkes támogatásából. Az íróóriás ezenkívül olykor betekintést is engedett legbensőbb titkaiba. Iróniával figyelte az embereket. Gyakran elképesztő meglátásokkal rukkolt elő, mert a létezés erkölcsi összefüggéseinek komplexitását szerette volna megvilágítani.

Egy alkalommal a temetőből sétáltunk hazafelé. Az elhunyt egész életét az irodalomkritikának szentelte, soha nem ment férjhez, nem szült gyermeket. Kurt egyszer csak megszólalt:

– Se gyerek. Se könyv. Barát se sok. – Nem is próbálta leplezni őszinte fájdalmát. Aztán hozzátette: – Alighanem értette a dolgát.

Kurt nyolcvanadik születésnapját ünnepeltük. Felszólalt John Leonard, a The New York Times könyvkritikai rovatának egykori szerkesztője. Azt fejtegette, milyen az, ha Kurt munkáit úgy olvassuk, hogy közben személyesen is ismerjük őt.

– Vonnegut, amennyiben épp nem depressziós, mindig mulatságos, akárcsak Abe Lincoln vagy Mark Twain – jegyezte meg. – Hátborzongató ez a dzsiudzsicu, úgy megrendít, hogy iparkodunk is jól bepiálni.

Ez a kötet szintén Vonnegut akrobatamutatványaival nyit. Gyorsan kitárul Kurt cirkuszának bejárata. Odabent vár a gonosz és a jó, valóság és képzelet, könnyek és kacagás. Az első történet címe: Meghalló. E varázslatos szerkentyű tüstént beszédbe elegyedik a magányosokkal, tanácsot ad, gyógymódot kínál. Csakhogy – és itt van a gond ezzel a csodaszerrel – a találékony gondolatolvasó dobozka nem teketóriázik, gyorsan feltárja a lélek leggyötrőbb kínjainak okát. Aki végighallgatja, fájdalmasan elviselhetetlennek érzi az életét. A történet nem csupán a pszichiátria veszélyeiről szól, arról, hogy megárthat, ha túl sokat tudunk meg önmagunkról. Arra is figyelmeztet, hogy keserves lelki következményekkel jár, ha harapunk a mindentudás almájából.

És bár jól emlékszem, hogy rövid ideig Kurt is kapott pszichoterápiás kezelést, és méltányolta e tudomány eredményeit, jelen írásokban mégis fel-felbukkannak a pszichoterápia gyakorlatával kapcsolatos aggályai.

A címadó novella elején a narrátor a bárban üldögél, és egy olyan személyről beszél, akit utál. Egy fekete angóragyapjú öltönyös, fekete madzagnyakkendős férfi ezt mondja neki:

– Hadd segítsek magának. Csak hogy tisztán lássa a dolgot. [...] Magának egy gyilkossági szakember megfontolt és körültekintő segítségére lenne szüksége...

A bizarr elbeszélés úgy végződik, mint egy régi vágású O’Henry-történet. A meglepő befejezés azt kívánja az olvasótól, hogy tegye félre a kételyeit. És ugyan ki tudna ellenállni ennek a mágikus erejű mesemondónak? Egyik tébolyult szereplője például kijelenti, hogy „a paranoid személy a létező leglogikusabb okokból, alaposan megfontoltan őrül meg, mert a világ pont olyan, amilyen”. Nem, ez már nem csupán dzsiudzsicu. Ez harcművészet.

Kurt szójátékai és szellemének gyémántragyogása, szomorkásan is mindig humoros elmélkedései meg-megakasztják az események folyamát. Példa erre a Pelk. A betűszó egyszerre cím és téma. Jelentése: piszokul el lett kúrva. A töprengő és olykor gunyoros narrátor határozza meg így a fogalmat. Majd pedig azt kellene belátnunk, hogy különlegesen hasznos és érdekes szóval van dolgunk, amely pontosan fejezi ki, hogy végzetünket korántsem mindig rosszindulat idézi elő, hanem inkább valamely hatalmas és komplikált intézmény véletlenszerű adminisztrációs ballépései.

Kurt képes egyetlen, nem túl hosszú mondatban érzékeltetni, milyen az időjárás szülővárosában, Indianapolisban, ahol a Tükörterem című novella játszódik. A mondat első része alapján kellemes, őszi fuvallatokra számíthatnánk, de a mérleg váratlanul átbillen. Szinte látjuk, halljuk, érezzük a csúf zimankót. „Az őszi szelet már a kemény tél eszméje foglalkoztatta, közben koromból és papírdarabkákból csokrokat kötött, a használtautó-telep felett a műanyag propellerekkel pedig ezt mondatta: frrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr.” Összesen huszonnyolc darab r. Vonnegut jóvoltából ez az egyszerű hang mindent, de mindent elmond arról az őszről.

Néhány történetnek nem hepiend a vége. Ilyen a Kedves kicsike emberkék. Viszont ízelítőt kapunk a majdani regényírói termésből. Idegen bolygóról vendégek érkeznek hozzánk, de nem a szokásos, jól megtermett űrlények, hanem egy csapat tüneményes, apró, rovarszerű fickó. Űrhajójuk formája és mérete pont olyan és akkora, mint egy papírvágó késé. Kiderül, hogy kocog a foguk a rémülettől. Lowell Swift, a linóleumkereskedő összebarátkozik velük. De vigyázat! Az űrvándorok nem csekély szerepet játszanak Swift roskadozó házasságának teljes felbomlásában. Szerepük egyszerre szívet tépően fájdalmas és kiszámíthatatlan. Kiszámíthatatlan! Illetve, hát-hát. Tulajdonképpen lett volna rá okom, hogy gyanút fogjak. Itt van például a szereplő, a neve: Swift. Meg a kés üreges nyele. Odabent nyüzsögnek az érzékeny lelkű liliputi figurák.

Megkérdeztem Kurtot, mit tartott a legfontosabb mozzanatnak, mikor az Iowai Egyetem végzőseinek az írómesterség fortélyait oktatta, csakúgy, mint a Columbia és a Harward Egyetemen. Ezt felelte:

– A fejlődést. Minden egyes jelenetnek, minden egyes párbeszédnek előrébb kell vinnie a cselekményt. Ezután, ha mód nyílik rá, következhet a meglepő befejezés.

A meglepetés mint írói eszköz szintén Vonnegut nézeteinek ellentmondásosságát fejezi ki. A cselekmény kibontakozik, de jő a befejezés, a meglepetés nagyot csavarint a történet menetén, ezáltal ölt formát a mondanivaló.

Kurt Vonnegut novelláit illetően nem igazán szerencsés a megjelölés: „kiadatlan”. Nagyon is elképzelhető, hogy ezek a szövegek azért nem jelentek meg nyomtatásban, mert Vonnegut valamely okból elégedetlen volt velük. Kurt rendszerint megírt egy oldalt, majd összetépte, újraírta, és azt is átdolgozta. Fia, Mark, vagy az irodalmi ügynökök, továbbá a kiadói szerkesztők is tanúsíthatják. És bár úgy tűnhet, hogy Kurt stílusa fesztelen, szinte spontán, mestere volt a szakmájának. A tökéletesség volt a mércéje, akár egy szó, akár egy mondat, akár a teljes történet vonatkozásában. Jól emlékszem, hogy Bridgehamptonban, majd a Keleti Negyvennyolcadik utcai lakás dolgozószobájában a szemétkosár mindig megtelt összegyűrt papírgombócaival.

Kurt a legpontosabban akkor fejtette ki, hogy a maga részéről mit tart a regényírás legfontosabb törvényének, amikor kijelentette:

– Úgy kell gazdálkodnunk egy számunkra tökéletesen idegen ember szabad idejével, hogy az illető ne érezze elpazarolt időnek.

Kurt Vonnegut számára az írás egyfajta szellemi küldetésnek minősült, és ezeket a történeteit, még a legviccesebbeket is, erkölcsi és politikai felháborodása ihlette. Egyúttal már felvillantják képzelőerejének káprázatos dimenzióit, azt a tehetségét, amelynek köszönhetően a második világháborút követően, az ötvenes években, de még a következő évtized elején is, hogy egyre népesebb családját el tudja tartani, ellátta történetekkel a népszerű, fényes papírra nyomott, ún. „ragyogó” magazinokat.

A Saturday Evening Post, a Collier’s, a Cosmopolitan és az Argosy rendszeresen publikálta novelláit. Amikor a Bagombo Snuff Box (A hamvaskék sárkány) című antológiában összegyűjtött írásai megjelentek, nem is mulasztotta el, hogy emlékeztesse olvasóit, mennyire elégedett volt, amidőn ezek a lapok közölték munkáit. Így írt a kötet bevezetésében: „...kitűnő társaságba csöppentem. Hemingway az Esquire-nél volt. F. Scott Fitzgerald a The Saturday Evening Postnak dolgozott, William Faulkner a Collier’snél, John Steinbeck pedig a The Woman’s Home Companion (Asszonyok otthoni társa) című lapnál!”

Hemingway! Fitzgerald! Faulkner! Steinbeck! Vonnegut! Ezek a magazinok már régen elenyésztek, de irodalmi örökségük túlélte pusztulásukat. Az írók szép jövedelemre tettek szert, a szavak vagy sorok száma alapján fizették honoráriumukat. Olvasók százai, ezrei, sőt milliói így ismerkedtek meg velük.

Jelen válogatás mintha ama letűnt idők szórakoztató irodalmára emlékeztetne. Oly könnyed, oly áttételmentes minden szöveg, hogy az elbeszélő technika szinte már túlontúl is egyszerűnek tűnhet, de csupán addig, míg fel nem fedezzük, mit is akar közölni velünk az író. A novellák: Kurt Vonnegut megannyi csodalámpása. A Meghalló kíméletlenül elénk tárja ugyan az emberi viselkedés rejtélyeit és furcsaságait, de a humor és megbocsátás sajátos megvilágításba helyezi őket.

Vérbeli Vonnegut-írások kerültek felszínre. Azt bizonyítják, hogy e jellegzetes hang ma is eleven, hogy témáinak érvénye a legkevésbé sem mulandó. Ez a könyv mindnyájunk számára ajándék. Ajándék a barátoknak, ajándék olvasóinak, akiknek ünnep, ha találkozhatnak a dzsiudzsicu harcművész Kurt Vonnegut humorával és tanításaival.

Sidney Offit

Kurt Vonnegut levele Walter J. Millernek

Pf. 37

Alplaus, N. Y.

1951. február 11.

Kedves Miller!

Meglehet, hogy kissé zavaros lesz az, amit írok, mégis szeretnék hozzáfűzni valamit a legutóbbi levelemhez. Arról, hogy mi fán terem az iskola. Zenei, festészeti, költészeti, irodalmi. Az első világháború után pár évig a Chicagói Egyetem antropológiai tanszékének hallgatója voltam. Egy Slotkin nevű ragyogó elméjű, idegbajos oktató felkeltette érdeklődésemet az iskola mint jelenség iránt. (Rögtön elmagyarázom, miről is van szó.) Úgy döntöttem, hogy disszertációban dolgozom fel a témát. Összeírtam vagy negyven oldalt. Főleg a párizsi kubista iskolára koncentráltam. A tanszék azonban arra kért, hogy válasszak inkább olyan tárgyat, amelynek több köze van magához az antropológiához. Elég határozottan azt javasolták – Slotkin nem nyilatkozott –, hogy ássam bele magam az 1894-ben filmre vett indián szellemtáncok kérdéskörébe. Rövidesen elfogyott a pénzem, és beléptem a General Electrichez. Szellemtáncvonalon soha nem jutottam túl a jegyzetelgetés fázisán (noha piszok érdekes a szakterület).

De továbbra sem hagyott nyugodni Slotkin tétele, hogy az iskolák mennyire fontosak. Ma úgy látom, ez Önre is vonatkozik, csakúgy mint rám, vagy Knoxra, McQuade-re és mindazokra, akiknek irodalmi ténykedése különösen foglalkoztat bennünket. Slotkin tézise így foglalható össze: ha valaki nagyot alkotott valamely művészeti ágban, az soha nem teljesen az ő érdeme. Nem volt ugyanis egyedül, mikor alkotott. Hozzá hasonlóan gondolkodó csoport tagjaként emelkedett ki közülük. Az elmélet remekül ráillik a kubistákra, de Slotkin nem ragadt le ennél a példánál. Rengeteg bizonyítékot sorakoztatott fel Goethe, Thoreau, Hemingway és tengernyi más művész munkásságával kapcsolatban.

Lehet, hogy mindez persze nem egészen fedi a valóságot, de annyi igazság azért van benne, hogy érdekesnek találjam, és talán hasznosnak is.

Slotkin szerint az iskola adja meg az egyénnek azt a fantasztikus bátorságot, ami ahhoz szükséges, hogy valaki rászánja magát kultúrkincsünk gazdagítására. Az iskolától kapja a lelkesítő erőt, bajtársi biztatást, a sok kiváló elme összes tudását és – lehet, hogy talán ez a legfontosabb – a magabiztos öntörvényűséget. (Meglehetősen szubjektív módon foglalom össze mindazt, amit Slotkin négy évvel ezelőtt tanított. Így azt is mondhatjuk, hogy fentiek egy Vonnegut nevezetű Slotkin-származék állításai.) Ami pedig az öntörvényűséget illeti: meg vagyok győződve, hogy a művészetek terén frászkarikát sem ér az, aki folyton nyájasan megértő, aki egyszerre látja az érme mindkét oldalát, és aki mindenkinek mindent megbocsát.

Slotkin még azt is mondja, hogy nincs művész, aki ne tartozna valamely iskolához. Jóhoz vagy rosszhoz. Odatartozik, akár akarja, akár nem. Nem tudom, Ön melyik iskolához sorolható. Az én iskolámnak három tagja van. Littauer & Wilkenson, az ügynökeim, továbbá Burger. Más tag nincs. Mivel további iskoláktól is támogatásra lenne szükségem, számukra írok minőségi bulvármagazin-hablatyot.

Immár ötödik hete szabadúszó vagyok. Egy románcocskát újra átdolgoztam, így kerekedett ki belőle egy kicsi kis regényke, és írtam két ötezer szavas novellát. Valamelyiket csak megveszik. Valószínűleg. Ma vasárnap van. Adódik a kérdés: mihez kezdjek holnap? Már tudom is a választ. Azt is tudom, hogy rossz válasz. Igyekszem kedvében járni az L & W cégnek, Burgernek, és Isten segítségével a Metro-Goldwin-Mayernak.

Természetesen az ellenkezőjét is tehetném. Kedvében járhatnék az irodalmi magazinoknak, az Atlanticnek, a Harpersnek vagy a The New Yorkernek. Ennek érdekében olyasmit kellene produkálnom, ami valaki más stílusára és modorára emlékeztet. Talán képes is lennék rá. Hangsúlyozom: talán. Annyi a teendőm, hogy beiratkozzak a tucatnyi tíz, vagy húsz, vagy harminc éve alakult iskola valamelyikébe. A hatás elsősorban azon múlik, hogy hiteles-e a hamisítvány. És az is nyilvánvaló, hogy ha valakinek az irományát közli az Atlantic, vagy a Harpers, vagy a The New Yorker, akkor isten bizony, az illetőnek mindjárt írónak is kell lennie, hiszen mindenki ezt állítja róla. Csak hát mindez semmi a csillogó magazinok szép, kövér summáihoz képest. Mivel nagyobb csábítást nem érzek, inkább ragaszkodni fogok a pénzkereséshez.

Nos tehát, a fentiek tükrében hol is lehetne engem elhelyezni? Gondolom, a New York állambeli Alplausban. Közben azt szeretném, ha valami módon feléledne bennem a tűz, és a magabiztosság, és az eredetiség, és a friss előítéletek. Slotkin szerint mindezeket a csoport teremti meg. Messiást találni nem túl nehéz, de olyan csoportra lelni, amelyik megalkotja a Messiást, hát ez bizony kemény munka, és jó darabig eltart.

Ha valami efféle létezik valahol (Párizsban nem, mondja Tennessee Williams), szeretnék a része lenni. Akár a jobb karomat odaadnám, hogy belém költözzön a lelkesedés. Isten a tudója, téma bőven akad, sokkal több is, mint korábban, ebben biztos vagyok. Ön nem teszi a dolgát, én sem teszem a dolgom, és szerintem senki sem teszi a dolgát.

Amennyiben Slotkinnak igaza van, a barátságnak mint intézménynek a halála a művészetek megújulásának is véget vet.

Jelen levél gyatra bölcselkedés, merő önsajnálat. Viszont olyan levél, amilyeneket írók szoktak irkálni. És mivel kiléptem a General Electrictől, vagy író lettem, vagy egy nulla.

Őszinte híve

Zavart személyiség

(3.)

Meghalló

A Nyarat álmában lepte meg a halál. Az Ősz, ez a halk szavú végrehajtó, jól lelakatolt minden életet. Majd csak a Tavasz nyitja fel a zárat. Ellen Bowers kicsiny házának konyhájában nem talált kivetnivalót eme szomorkás, édesbús hasonlatban. Korán volt még ezen a keddi napon. Ellen reggelit készített a férjének, Henrynek, aki a vékonyka fal mögött a hideg zuhany alatt zihálva tipegett-topogott, közben csapkodta magára a vizet.

Az apró, szőke és értelmes Ellen harmincas éveinek elején járt. Lompos köntösében is fürgén mozgott, fölösleges dolgokkal nem vacakolt. Történhetett szinte bármi, minden körülmények között szerette az életet. De ezen a reggelen oly túlcsorduló érzelmekkel imádta, mintha a templom orgonájának hatalmas záróakkordja lüktetne a lelkében. Mert ezen a reggelen azt mondogatta magában, hogy a férje mindent egybevéve jó ember, de rövidesen még gazdag is lesz, és híres.

Nem vágyott nagy vagyonra, nem is igen ábrándozott róla. Olcsó holmijainak is tudott örülni, gondolatban sem szárnyalt a csillagos egekbe. Most épp az ősz foglalkoztatta, ez ráadásul nem is került egy centjébe sem. Henry egyszerűen nem az a pénzcsináló fajta. Ezt a tényt el is fogadták.

A férfi is elégedetten élt. Bádogos volt, barkácsolgatott, megjavította, ami elromlott. Az anyagok és szerkezetek a keze alá simultak, szinte varázslatosan bánt velük. De csupán apró csodákra tellett tőle a munkahelyén, az Akkusztikult Rt.-nél, ahol laborasszisztensként dolgozott. A cég hallókészülékeket gyártott. Főnökei megbecsülték, de ez a keresetén nem látszott. Ellent és Henryt mindez nem aggasztotta, neheztelés nélkül belenyugodtak, hogy már az is kész csoda, ha egyáltalán fizetnek a pepecselgetésért, sőt megtiszteltetés, szinte már luxus. Ha ez van, hát ez van. Nem is igen morfondíroztak rajta.

Persze lehet, hogy ez csak a látszat, tűnődött Ellen. A konyhaasztalon kicsiny bádogdoboz hevert, drót állt ki belőle, a drót végén a fülhallgató hallókészülékre hasonlított. A teremtés csodája. Modern csoda, de attól még éppoly lenyűgöző, mint a Niagara vagy a szfinx. Az eszközt Henry ebédidejében fabrikálta, és csak az előző este állított haza vele. Mielőtt lefeküdtek volna, Ellen úgy érezte, nevet kell adnia a doboznak. Olyan nevet, amely ötvözi a bizalmas barát és a ház hű ebének tulajdonságait. Meghalló. Ez lett a neve.

Henry, ez a magas, tagbaszakadt férfiú általában félénken viselkedett, akár egy erdőlakó.

– Mi az – tudakolta most is óvatosan –, amit a világon minden ember meg szeretne kapni, ami fontosabb még az ételnél is? – Akkor mutatta meg először Meghallót a feleségének. De aztán mintha Henry hirtelen megváltozott volna. Szinte megvadult, mind harsányabban faggatózott.

– Na, mi az a valami?

– A boldogság. Ugye, Henry?

– Boldogság. Persze hogy a boldogság! De mi a boldogság kulcsa?

– A hit. És a biztonság. Ugye, Henry? Meg az egészség. Nem igaz, drágám?

– Ha mégy az utcán, látod az idegenek szemén, hogy nagyon vágyódnak valamire. Akármerre néznek, szemükben ott ez a vágy.

– Szabad a gazda, Henry. Feladom. – Ellen nem tudta, hogy mire vágyódnak oly nagyon az idegenek.

– Arra, hogy valaki meghallgassa őket. Aki csakugyan megértő. Hát erre vágynak. És most itt van. – Állával a Meghalló irányába bökött.

Reggeli után Ellen gyors mozdulattal becsúsztatta Meghalló füldugóját a fülébe, és hátat fordított az ablaknak. A fémdobozkát hálóinge belső részére tűzte, a vezetéket pedig a hajával takarta el. Igen lágy dobolást, susogást hallott, és mintha egy szúnyog is zümmögött volna a háttérben.

Ellen öntudatosan megreszelte a torkát, noha nem állt szándékában, hogy fennhangon is megszólaljon. Csak gondolatban üdvözölte Meghallót.

– Meghalló! Igazán nagyszerű meglepetést szereztél.

– Nálad jobban senkire sem férne rá egy jó kis pihenés, Ellen – búgta Meghalló. Hangja fémesen kongott és vékony volt, mint mikor egy gyerek fésűre szorított selyempapíron keresztül beszél. – Rengeteget szenvedtél és tűrtél. Épp ideje, hogy valami csekély örömben is részed legyen végre.

– Nonono! – legyintett gondolatban Ellen. – Nem szenvedtem, és nem is tűrtem túl sokat. Sőt voltaképpen egész jól megvagyok.

– Ez csak a felszín. Olyan rengeteget nélkülöztél.

– Ó, szerintem nem...

– Csak nyugodtan! – vágott közbe Meghalló. – Pontosan értelek. És különben is, mindez abszolúte köztünk marad. És nagyon is hasznos, ha időnként felszínre kerülnek ezek az ügyek. Egészséges. Tetű kis kuckóban laksz, alig fértek el. A lelked mélyén megvisel ez téged, és ezt te is jól tudod, szegény gyermekem. És az is minden asszonyt bánt egy kissé, ha látja, hogy a férje nem szereti őt eléggé, hogy nem vágyik semmi többre. Fogalma sincs neki, milyen bátran tűrsz, hogy úgy teszel, mintha minden rendben volna, hogy mindig vidáman...

– Nem, erről szó sincs... – Ellen erőtlenül tiltakozott.

– Szegény gyermekem, itt az ideje, hogy jóra forduljon a sorsod. Jobb későn, mint soha.

– De komolyan, engem mindez soha nem zavart – vitatkozott gondolatban Ellen. – Henry éppenséggel még boldogabb is, mert beéri az osztályrészével. Ha pedig a férj boldog, akkor a feleség és a gyermekei is azok.

– Akár így, akár úgy, minden nőnek időnként eszébe jut, hogy férjének szeretetét azon mérje le, mire akarja vinni – vágott vissza Meghalló. – Ó, mennyire megérdemled ezt a csupor aranyat. Lejárt az ábrándozások kora.

– Ugyan már!

– Én melletted állok – súgta kedvesen Meghalló.

Henry becsörtetett a konyhába, közben egy érdes törülközővel fényes rózsaszínűre dörzsölte durván faragott ábrázatát. Másnap reggelre is az új Henry maradt, az előre vivő, a vállalkozó, aki saját nadrágtartógumijával röpíti föl magát a csillagos égbe.

– Tisztelt uraim! – szavalta szívélyesen Henry. – Ezúton tájékoztatom önöket, hogy mához tizennégy napra az Akkusztikult Rt.-nél betöltött állásomat felmondom, tekintettel arra, hogy saját üzleti és kutatási érdekeimmel szeretnék foglalkozni. Szívélyes üdvözlettel...

Medvemancsaival átnyalábolta Ellent, és előre-hátra ringatta.

– Hohó! Most aztán rajtakaptalak! Az új barátoddal diskurálgatsz, ugyebár?

Ellen elvörösödött, és gyorsan kikapcsolta Meghallót.

– Hátborzongató, Henry. És irtó rémisztő. Kihallgatja a gondolataimat, és válaszol rájuk.

– Erről beszélek. Hogy többé senki sem marad magára.

– Tisztára varázslat!

– A világmindenség minden porcikája varázslatos – szónokolta Henry. – Kérdezd meg Einsteint, egyből igazolja majd. Én csupán megfejtettem egy titkot, amely egész idáig arra várt, hogy megfejtsék. Véletlenül jöttem rá a nyitjára. A legtöbb felfedezés a véletlen műve. És most kinek lett szerencséje? Hát Henry Bowersnek.

Ellen összecsapta a kezét.

– Ó, Henry! Erről egyszer majd filmet is forgatnak.

– És az oroszok majd azzal jönnek, hogy ők előbb találták fel. – Henry felkacagott. – Annyi baj legyen! Nagyvonalú leszek. Megosztom velük a piacot. Beérem avval a néhány hitvány milliárdocskával, amit idehaza keresek.

– Az ám! – Ellen öröme nem ismert határt. Már pergett is képzeletében a film. Az ő híres-neves férjéről szólt. A színész, aki Henryt alakította, szakasztott úgy nézett ki, mint Abraham Lincoln. És bámulta e tömérdek jóság tiszta szívű osztogatóját, ezt a kissé pacuha embert, aki dudorászik, bütykölgeti az aprócska mikrofont. Abban reménykedik, hogy ez a kicsiny tárgy képes az emberi fül legparányibb rezdülését is észlelni. Amott, a háttérben, a többi munkás kártyázik, közben ugratják a férjét, amiért ebédidőben is dolgozik. Majd látta, hogy a filmvásznon Henry a saját fülébe illeszti a mikrofont. A drótját egy erősítőbe köti, az erősítő kábelét pedig hangfalba. Ellen bámult és bámult, midőn először hangzott fel a világon Meghalló suttogó hangja.

– Ezen a helyen nem viszed semmire, Henry – mondta Meghalló kezdetleges mintapéldánya. – Az Akkusztikult Rt.-nél csak az jut előre, barátom, aki sündörög, és süketel, mint a vízfolyás. Minden egyes napon béremelést kap valaki azért, ami valójában a te eredményed. Kapj a fejedhez! Tízszerte okosabb vagy, mint bárki ebben a laborban. Hát van igazság?

Henry kihúzta a hangfalból a kábelt, és inkább egy füldugót csatlakoztatott az erősítőre. A mikrofont beépítette egy hallókészülékbe, amely felhangosította a legkisebb zörejt, a leghalkabb neszt is. És íme, Henry remegő ujjai között ott ült Meghalló, mindenki legbizalmasabb barátja, készen arra, hogy piacra dobják.

– Komolyan gondoltam – dörögte az új Henry. – Milliárdok. Simán. Ha az Egyesült Államokban minden férfi, nő és gyerek vásárol egy Meghallót, akkor Meghallónként hat dollár a nyereség.

– Bárcsak tudnánk, hogy voltaképpen kié ez a hang! Úgy értem, adódik a kérdés – vetette közbe Ellen. Furcsa rosszullét kerülgette.

Henry azonban csak legyintett. Nem is válaszolt, asztalhoz ült, hogy egyen. Teli szájjal szólalt meg:

– Szerintem az a dolog nyitja, hogy az agy meg a fül össze vannak kötődve. Bőven van időnk, majd erre is rájövünk. Most inkább az a lényeg, hogy Meghalló elárassza a piacot. És hogy végre éljünk, ne csupán vegetáljunk.

– De hát az a hang... Szóval, Henry, az a hang a saját hangunk?

Henry megvonta a vállát.

– Nem hinném, hogy az Úr beszél a dobozban. És az is biztos, hogy nem rádióműsor. Szerintem faggasd ki Meghallót. Mára még itthon hagyom. Legalább remek társaságod lesz.

– Mondd, Henry! Mi idáig valóban csupán vegetáltunk? Idáig még nem is éltünk?

– Eddig még nem. Meghalló így látja. – Felállt, és megcsókolta az asszonyt.

– Hát ha így látja, biztos igaza van.

– De, istenuccse, ennek most már örökre vége! Kezdődik az élet! – rikkantotta Henry. – Magunknak tartozunk vele. Meghalló is ezt mondja.