CORVINA

© Bíró Zsófia, 2026

Borítóterv: Kiss Gergely

A borítón felhasznált kép forrása: Fortepan/Koncz Nándor

Bátoriné laptopjának háttérképe a gyömrői tófürdőt ábrázolja. Sokkal szebb – szerinte −, mint az előtte elterülő tengerpart, melyre a netes rendelések között neheztelő pillantást vet. Pedig a tengerpart sem csúnya. Photoshop nélkül a legtöbb észak-afrikai tengerpart így néz ki. Ha nyaralni jöttek volna ide, Bátorinénak sem lenne kifogása ellene. Ahhoz azonban nem tartja elég lenyűgözőnek, hogy a gyerekeinek itt kelljen dolgozniuk. Gyömrő ráadásul azóta még szemrevalóbb városka lett, mióta nem látták egymást, mert EU-s pénzekből felújították a zeneiskolát meg az önkormányzatot, és még egy művelődési házra is futotta. Az eredmény elégedettséggel, sőt büszkeséggel töltötte el Bátorinét, aki csak a Mi, gyömrőiek havonta jelentkező hírleveléből értesült a fejleményekről. Ezt azonban minden alkalommal az utolsó betűig elolvassa, többször is. Ezen kívül csak a gyömrői ingatlanhirdetések jutalomfalatként engedélyezett böngészése köti össze őket, és az elszántság, hogy egyszer, majd, ott… elszakíthatatlanul. Három házat már majdnem vehetne is, az ő alkutechnikájával tulajdonképpen biztosan. A negyedikre még meg kell keresnie a pénzt.

Mardosó honvágyát a Dankó rádió csillapítja. És táplálja. Tart strandfelszerelést a lakókocsis üzletében, hiszen minden mást is tart, mert a katonáknak egyre több mindenre van szükségük. A kocsin villódzó lámpafüzér és neon, lampionok és az aktuális háborúban érintett nemzetek zászlói lógnak: afgán, amerikai, török, szír, angol, orosz, francia, kurd, még EU-s is. A militáris bazárhangulatot kötélen száradó ruhák teszik otthonossá: a földszínű piképólók, a nagyobb méretű, harsányan nyaralós színű sortok, az egészen aprócska, flitteres-lámás rózsaszín trikók és ugyanezek sokkal-sokkal nagyobb méretben. A bermudás, hawaii inges próbababa UV-szűrős sapkában, golyóálló mellénnyel, vállán gépkarabéllyal egészen vagányul mutat. Amikor Bátoriné reggelenként a hatalmas, flamingó- és unikornis-úszógumikra néz, kicsit jobb kedve lesz. Tudattalanja összekapcsolja a vízparti kacatok látványát az eljövendő, boldog gyömrői strandolásokkal. Nyugágy meg úgyis kell a gyerekeknek, akik nagyon el vannak pilledve a ragacsos hőségben. Kitti úgy csinál, mintha tanulna a füzetből, ami az ölében fekszik. Mosolyogva napozik. Fürdőruhában. Ő tényleg nyaral. Nem tanul. Süti napszemüvegben és felhajtott gallérú, szigorúan szürke piképólóban olvassa Elliot Aronson A társas lény című nagy, sárga könyvét. Tele van jegyzetelve. Alef nyitott szájjal, halkan horkolva szundikál, nem látja, hogy a tabletjén futó A kétéltű ember című filmben Ichtiander Salvator röhejes cápajelmezben éppen kimenti a vízből az ájult lányt, de az emberek még így is félnek tőle. Ízléstelen hawaii ing van rajta, és nem érzi olyan jól magát, mint Kitti. A repülőket hamar megszokták. Még Kitti is úgy rezdül össze a hangjukra, hogy észre sem veszi. Süti olyankor mindig megfogja a kezét. Pedig ő sem veszi észre. Ahogyan az állandó telefonpittyegést is megszokták már.

Bátoriné terepmintás-rózsaszín outfitjében töltényeket válogat egy zománcos vájlingban, amit még otthonról hozott, és az aljára rá van írva, hogy Bonyhád. A töltények csörömpölnek, a telefonja sűrűn jelzi, hogy valahol valami történt, vagy valaki akar tőle valamit. Fölerősíti a Dankó rádiót, hogy vele együtt tudjon dudorászni. Sütinek rendkívüli fájdalmat okoz, hogy azt hallja anyját énekelni: „Mert ez a rongy élet nem mennyország, hogyha sose látom édes orcád!” Bátoriné lefekszik a negyedik nyugágyba, de csak azért, hogy a gyerekei érezzék, az anyjuk minőségi időt tölt velük. Aztán fölpattan, hogy bekenje őket naptejjel. Alef összerezzen, de nem ébred föl, a többiek megadóan tűrik a gondoskodást. Bátoriné visszafekszik, sóhajt, megigazítja a mellrákellenes kitűzőjét, mert rendetlenül állt, aztán behunyja a szemét, és élvezi a gyermekeivel együtt töltött, minőségi időt. Süti a tengert bámulva megpróbálja fölidézni magában az előítélet most olvasott öt alapvető okát, de csak hármat sikerül. Alef mocorog, pisilnie kell. Kászálódik.

− Csak térdig! Veszélyes! – mondja az anyja behunyt szemmel, mert azt hiszi, bemerészkedne a vízbe, márpedig az veszélyes. Alef engedelmesen visszahanyatlik, és nem megy el pisilni. Nem látszik a napszemüveg mögött, hogy Süti pofákat vág. Bátoriné megnyugodott. Ismét megóvta a gyerekeket egy fenyegető veszedelemtől. Így, hogy be van csukva a szeme, süt a nap, és hallgatja a hullámverést, tényleg olyan, mintha nyaralnának. Még nyaral egy percet, aztán anélkül, hogy kinyitná a szemét, azt mondja:

− Húszezer.

De senki nem válaszol. Úgyhogy megint mondja:

− Kitti, húszezer.

Kittinek véget ért a nyaralás, ami Bátorinénak még tart, és gépiesen válaszol:

− Dváccáty tíszjács. Tventi táuzend.

− Tizenötezer? – folytatja Bátoriné, a továbbiakban is nyaralva.

− Pjátnáccáty tíszjács. Fiftín táuzend.

− Tízezer?

− Azt nem tanultuk.

− Hátha kell. Десять тысяч. Ten thousand.

− Gyé… gyészity tíszjács. Ten t…

− Thousand. – Süti segít neki, mert mindig mindenben segít neki.

− Ten táuzend.

− Mit szeretnél?

− Hát… olyan régen volt mákos tészta…

− Nem te! – sóhajt Bátoriné.

− Ja, úgy? Vát du ju vant? Sto ti hócses?

− Tü, könyörgök, tü!

− Sto tü… hócses. Anya, kurdul ne tanuljam meg? – kérdezi Kitti, aki nagyon szeretne végre hozzátenni valamit az életükhöz.

− Ne. Azoknak nincs erre pénzük.

− És arabul? – Kitti nem adja föl. Pedig egy olyan anyához, mint Bátoriné, nagyon nehéz bármit is hozzátenni.

− Azokat meg nem érdekli, mit mondasz.

Katonai terepjárók érkeznek, és Bátoriné olyan gyorsan pattan a pultba, mintha nem élvezte volna a nyaralást. Kitti is. A fiatal fiúknak valahogy mindig olyan jól áll az egyenruha. Az idősebbeknek is. A férfiaknak jól áll az egyenruha. A nőkben zsigeri bizalmat keltenek, mert az egyenruhától sokkal erősebbnek és magabiztosabbnak tűnnek, akik biztosan meg fogják majd védeni őket. A többi férfitól.

− Egy, kettő, három… − próbálja Kitti összeszámolni a nyüzsgő, vidám, fiatal férfiakat.

− Nyolc – mondja Bátoriné, és régi ismerősökként üdvözli őket. Már készíti is a kólákat és a wifikódos cédulát a tálcára. Kitti boldogan mosolyog mellette, és igyekszik ugyanolyan öntudatosan integetni. Már bontaná is az üvegeket.

− Ne nyisd ki – mondja az anyja, és egy sörnyitót rak a tálcára.

− Vihetem? – kérdezi Kitti, és izgatottan toporogva várja az engedélyt.

− Vigyed.

Röpül is. Alig bírja el a tálcákat a csörömpölő üvegekkel és poharakkal. Jó gazdasszony módjára teszi le eléjük, mintha maga keverte és palackozta volna. Szerénykedve megtörli a ruhájába a kezét. Dicséretre vár. Vagy bármire.

− Szelfizünk? – kérdezi vakmerően és halkan. A legények nem hallják meg. A kólákat sem élvezik, csak a wifikódért jöttek, ahogy mindig is. Boldogan csatlakoznak, lájkolnak, meghatottan pörgetik az otthoni híreket, pittyegnek. Kitti asszonyi engedelmességgel eloldalog. Bátoriné összeszűkült szemmel pillant a kuncsaftjaira, és úgy dönt, hogy egy rohadtul drága kutyát is vesz majd Kittinek, ha végre meglesznek a házak Gyömrőn. Amiknek úszómedencéje is lesz. Ugyanígy nézne, ha a fiúk barátkoznának a lányával.

Még egy dzsip érkezik, két, szemmel láthatóan ideges, első bálozó katonával. Zavarukban a portékát nézegetik. Bátoriné hagy nekik időt, serényen törölgeti a pultot.

− Drog, pornó vagy fegyver lesz, fiúkák? – motyogja magában, miközben fél szemmel felméri őket.

− Vigyek nekik kólát? – kérdezi Kitti.

− Még ne – dönt Bátoriné, és úgy törölgeti a pultot, mintha műteni készülne rajta.

Kitti szorgalmas, Kitti soha nem adja fel, ő is törölget. Egyik asztalt a másik után, amíg végül az ideges katonák mellé keveredik.

− Szóljatok, ha kértek kólát, hozok. Meg van wifi is…

− Mi? Ja, jó. Köszi – mondják a katonák, de ők sem akarnak barátkozni, és Kitti megint eloldalog.

Bátoriné, hogy megvédje a további visszautasítástól, eltakarítja az útból.

− Kitti, menj öltözni!

Kitti háta egy családfenntartó küldetéstudatával azt mondja, bocs, fiúk, de nem tudok tovább maradni, mennem kell. Önérzetesen becsukja maga mögött a kocsi ajtaját. Nehogy valamelyik leskelődjön.

Az egyik ideges katona elszánja magát, odamegy Bátorinéhoz, a pult elé. A másik, a bátortalanabb a háttérben próbál magabiztos lenni.

− Helló – mondja a néninek, aki nagyon bizalomgerjesztő.

− Üdv a fedélzeten, hercegem. Adhatok egy jó bármit vagy akármit jéggel, jég nélkül, low carbosan, akciósan?

− A… barátomnak… szüksége lenne… − Bátoriné az óvó nénijére emlékezteti, akinek mindig almaillata volt. Ugyanúgy alulról néz föl rá, mint akinek minden hatalom a kezében van. A labda, a társas, a legó, minden. Nem meri rögtön bevallani, mit szeretne. − …a wifikódra.

− A free wifi fizetővendégeinknek van fönntartva. Két kóla? – mondja kedvesen, de határozottan Bátoriné, aki bármikor képes bárki óvó nénije lenni, ha a kuncsaft úgy kívánja. A fenekelés még belefér, de a többi már feláras.

− Igen… kettő… Zérós van? − idegesen pislog a bajtársára, de hiába. Az nem veszi föl a szemkontaktust. Bátoriné kólát kap elő, kibontja, két szívószálat tart elé komolyan.

− Minden van. A kéket vagy a sárgát?

− A kéket… nem, a sárgát!

Bátoriné úgy bontja ki az üvegeket, és adja a wifikódot, megértően, de felelősségének súlyos tudatával, hogy az ideges katona biztos lehessen benne: a sárga a lehető legjobb választás volt. Bizakodóan és a dicsérettől büszkén viszi a barátjának a kólát, aki nem érti, mi van vele. Most már biztonságban érzi magát Bátoriné testének közelségében, pislogva iszik. Bátoriné megint megdicséri a pillantásával: nagyon ügyesen iszol, kisfiam. Az ideges katona egyre kevésbé van zavarban, nagyon akarja a legót.

Last Minute
(részlet)

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó és szerkesztő:
Király Levente, a Corvina Kiadó igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7201 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Oswald – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License