Levelek
a Kner család
életéből

1938–1949
– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

Válogatta, az utószót és a jegyzeteket írta
ERDÉSZ ÁDÁM

© Bródy László, Bródy-Maróti Dóra, Haás Pálné, Haiman György, Haiman Györgyné, Haiman Hugóné, Kner Albert, Kner Albertné, Kner Endre, Kner Erzsébet, Kner Imre, Kner Izidorné, Kner Mihály, Lénárd Ernő, Török Sándor, Török Sándorné örökösei, 2023

Lénárd Ernő örököseit minden erőfeszítésünk ellenére sem sikerült megtalálnunk.

Utószó, jegyzetek © Erdész Ádám, 2023

I.
1938–1942

1. Kner Imre Kner Mihálynak

Gyoma, 1938. szeptember 11.

Édes Mihály Fiam!

Most vasárnap délelőtt van, s a nap gyönyörűen süt odakint. Nekem azonban bent kell lennem, pedig nagyon nehezemre esik, hogy a nyomtatványjegyzéken1 dolgozzam. De már ez nincs másként, mint Te is jól tudod. Mielőtt azonban a munkához fognék, válaszolok a leveledre.

A bejelentés miatt ne izgulj, nem lehet semmi baj belőle, mert Te még nem vagy jelentkezésköteles korban, s ezért a bejelentésért nem Te vagy felelős, hanem a lakás főbérlője. Ha kellemetlenség lehet is belőle, csak Dirmayeréknak lehetne, de nem szokott lenni semmi sem.

Odaadtad már a pénzt a Néniéknek? Mert ezt előre kell fizetni. Amint lehet, számolj be az óráid alakulásáról, Böske néniről satöbbi.

A telefonbeszélgetésből és a leveledből úgy látjuk, hogy egyelőre tetszik Neked a hely, szereted az embereket is. Vigyázz arra, hogy a kellemes viszony meg is maradjon, Fiam, ne hidd azt sohasem, hogy csak mások lehetnek a viszonyaid kialakulásában hibásak, és tanulj meg az emberekkel bánni, mert aszerint lesz kellemes vagy rossz az életed.

Földesnél okvetlen idejében rendeld le az ábrázolót, mert másként nekem kell felőle levelezni, de Földes már nem ott van, elköltözött VIII. Reviczky utca 3. szám alá, a telefonja 345-189, talán telefonon intézd el ezt is.

Ha jó a kosztod, annak örülök, de ha sokat adnak, nem muszáj mindet megenni. Ne hízz el okvetlenül még jobban, Kisfiam.

Amit az iskoláról írsz, arról most komolyabban szeretnék írni. Azt írod, hogy az antiszemitizmus igen nagy az iskolában.2 Hát Kisfiam, azt akarom erről írni, hogy a másik elfogultsága és elhamarkodott ítélete semmiképpen sem szabad, hogy az embert befolyásolja az önmagáról való ítéletében. Tisztességes és erkölcsi alapon álló ember úgyse úgy él, hogy folyton azt keresi, hogy neki mi a jó és kellemes, hanem azt keresi, hogy mi a helyes eljárás, mivel nem okoz kárt másnak. Vagyis tisztességes és becsületes ember állandó felügyelet és ellenőrzés alatt tartja önmagát, és nem tesz meg olyasmit, ami miatt önmaga előtt szégyellnie kelljen önmagát. De még ez sem elég. Tisztességes ember állandóan figyeli az életet és a viszonyokat, állandóan figyelemmel van az emberiség egyetemes érdekeire is, és a fejlődést igyekszik szolgálni. Tisztességes embernek tehát állandóan él a lelkében az az érzés, hogy tagja egy nagy közösségnek, a nemzetnek, és azon túl az egész emberiségnek, és igyekszik ennek a nagy közösségnek az érdekét is szolgálni. Tisztességes ember tehát azt is figyeli, vajon helyesen fogja-e fel a közösségi érdeket. Nem befolyásolja-e ítéletét a saját érdeke, s nem azon keresztül torzítva látja-e a közérdeket?

Aki így él, annak mindig megvan az az elégtétele, hogy ha a tükörbe néz, becsületes és hasznos emberrel néz szembe, és az ilyen ember gőg nélkül, fölösleges büszkeség nélkül, de kellő önérzettel viseli el a támadásokat. Fölösleges másokat provokálni, fölösleges szemtelennek, agresszívnek lenni, de ha az ember azt érzi, hogy megállja a helyét és hasznos tagja a közösségnek, akkor nagyon könnyű elviselni a támadást, sőt a gyanúsítást és rágalmazást is. Az ilyen ember nem keresi a vitát és a veszekedést, s nem a szavaival, hanem a tetteivel igyekszik legyőzni az ellenfeleit – anélkül, hogy a tetteivel hivalkodnék.

Most ilyen időket élünk, Kisfiam, aminek az az oka, hogy a történelmi befolyások, társadalmi formák nagyon soká élnek, nehezen változnak, mert az emberek gondolkozása sablonokhoz van kötve, és szívesen vesznek át kész gondolkozási formákat, hogy ne kelljen a viszonyok felett és saját maguk életproblémái felett gondolkozni. – Magyarország fél évszázaddal később csinálta meg a jobbágyfelszabadítást, mint a nyugati államok, s amikor aztán a nagy európai vasúthálózat kiépült, és a modern kapitalizmus átalakította a termelést, Magyarország még fejletlen állapotban került bele ebbe a hálózatba. Így aztán az életformák nem alakultak át idejében, a középosztály egy bizonyos „úri” szellemet vett át a régi rendi szervezetű országtól, és azt a „polgári” szellemet, amely a modern vállalkozáshoz kell, nem építette ki idejében. Amikor aztán Trianon után itt állott az ország, és akár akarta, akár nem, ki kellett építenie a maga modern iparát és vállalkozását – mert egyrészt bizonyos ipari berendezéseket elszakítottak, a külföldi cikkeket pedig nem lehetett megvenni, mert azon elvéreztünk volna –, azok az elemek jutottak a piacon fokozott jelentőséghez, akikben a polgári gondolkozás már előbb kifejlődött, akik képesek voltak a szükséges átalakulásra, el tudták végezni a szervezési munkát. Most aztán sokaknak fáj ezeknek az elemeknek az érvényesülése, és féltékenyek erre, sokan pedig lemaradtaknak érzik magukat. Ezek az érzések túlzásokban, elfogultságban törnek ki, mert nem mindenki hajlandó arra az önrevízióra, hogy beismerje a maga késedelmét, mulasztását, vagy pláne képtelenségét. – Így kell ezt a dolgot szemlélni, Kisfiam.

Sohase jusson eszedbe azonban azokat, akik a piacon ágálnak és jelszavakkal dobálóznak, a magyarsággal azonosítani. Te ismersz az én barátaim között sok-sok kiváló, derék, világosfejű és elfogulatlan magyart, s tudod, hogy azok mennyire ismernek és elismernek bennünket. Ha majd már sokkal többet olvashatsz komoly könyveket, látni fogod, hogy már száz év előtt a nagy magyarok sürgették és követelték ezt az átalakulást, mert látták, hogy a magyarság szaporodása, helytállása, boldogulása ettől függ. Mindig gondolj arra, hogy mi magyarok vagyunk, magyarnak nevelt bennünket már dédapád, nagyapád és szüleid is, és minden jogunk, okunk megvan arra, hogy jó magyarnak érezzük magunkat. Senkinek az az emberi, erkölcsi joga nem lehet meg, hogy ezt a magyarságot kétségbe vonja, elvonja tőlünk. De éppen mert zsidók vagyunk, és mert mások ezt kétségbe vonják, nekünk be kell bizonyítanunk, hogy értékes és jó magyarok vagyunk, ennek az egyetlen módja: mennél több, mennél jobb, mennél értékesebb magyar munkát végezni. Ez az egyetlen lehetőség az ellenfeleid lefegyverzésére, és sohasem a szájaskodás, a vita.

Isten Veled, Kisfiam, most már muszáj hozzáfognom a dologhoz, mert késő lesz, s ma még semmit sem csináltam, a viszontlátásig milliószor csókol a Te mindig Rád gondoló, szerető

[Apukád]

2. Kner Imre Kozma Lajosnak

Gyoma, 1939. január 3.

Édes jó Lajoskám!3

Meghatottan, sőt megrendülten olvastam levelezőlapodat, és néztem a képedet. Régi levelezések átnézése alkalmával nemrég került elő egy tábori fényképed, amelyben székely parasztruhában vagy lefotografálva. Egyik első, hozzám intézett leveled volt ez. Azt is nagy meghatottsággal nézegettük Feleségemmel. E között a két kép között egy súlyos történelmi korszak van, de életünk egy igen-igen jelentős szakasza is.

El sem tudom képzelni azt, hogy Te elmenj innen, s ha csakugyan el kell menned, mert nincs más megoldás, az reám nézve nagy tragédia. – Olyan kevesen vannak, akik igazán közel állanak hozzám, s akik velem voltak azokban az években, amikor terveim, szándékaim, kísérleteim kibontakoztak. Olyan sokat kaptam Tőled, s amit kaptam, olyan integráns része mai egyéniségemnek, hogy a Veled való kapcsolatom sokkal intenzívebb, mint azt a külső jelek mutatnák. Sokszor van honvágyam a régi énem után és azok után a délutánok után a régi lakásodon, amelyeket csendes tervezgetésekkel, megbeszélésekkel töltöttünk.

Kedves Lajoskám, nem akarok itt most érzelegni, és még nehezebbé tenni azt, amit úgyis olyan nehéz végiggondolni. Nyilván alapos megfontolás után teszed azt, amit teszel, s nagyon szeretném, ha tájékoztatnál konkrét terveid felől. Mi az ellenkezőjére határoztuk el magunkat. Vidéki emberek vagyunk, udvarhoz, házhoz, fűhöz-fához-környezethez sokkal jobban hozzánőve. A munkánk is más természetű. Anyagiakban, családi viszonyokban is olyanok a körülményeink, hogy nem tudjuk kihúzni a gyökereinket innen, s nem tudunk likvidálni semmit. Akinek olyasmije van, mint nekünk, s akinek ez a vagyona nem az eszében és kezében, hanem egy hatalmas, az ország minden lehetőségéhez és sajátosságához kapcsolódó apparátusban [van], az azon változtatni nem bírhat, s ha másként nem tehet, vele kell elpusztulnia. Valahogy aztán érzelmileg is arra jutottunk: nem bírunk elmenni innen, s vállaljuk mindazt, amivel az itt maradás jár. Hogy ez a mindaz mi lehet, egyelőre nem tudjuk végiggondolni. Talán nincs is fantáziánk hozzá. Mindegy, a lehetőségünk sincsen meg arra, hogy felkészüljünk ellene, hogy védekezzünk, s hogy elmenjünk előle. Megbeszéltük együtt, mindnyájan, s emellett kell most már maradnunk. Ez persze személyes állásfoglalás, amely minden adottságból folyik, érzelmiekből úgy, mint anyagiakból és személyiekből, s ez az állásfoglalás nem jelenti azt, hogy elítéljük azt, aki másként tesz. Nyilván másként kell tennie.

Kérlek, légy szíves megírni, hogy és mint tervezed és mi a konkrétum a tervezgetésedből, hová és merre akarsz menni, és mire támaszkodol. Nagyon-nagyon sok a dolgom és gondom most, szinte belemenekülök a munkába, de ha nem ezt tenném, akkor se tehetnék mást, mert ezekben a napokban annyi az elvégeznivaló, hogy nem is lehet mással foglalkozni. A közeljövőben Pestre sem akarok menni, nincsen fent dolgom sem, s nem is vágyom oda, ezért kérlek meg arra, hogy levélben tájékoztass terveidről. Mindnyájan sok szeretettel csókolunk Benneteket:

[Imréék]

II.
1945–1949

60. Kner Erzsébet Kner Albertéknek

Budapest, 1945. VIII. 14.

Kedves Berci és Szöszi!

Roppantul különös érzés annyi idő után újra magyarul írni Nektek, de Holló dr. biztat, hogy csak tegyem meg, meg fogjátok kapni.

Csak tudnám, hogy ez igaz, sokkal nyugodtabb volnék, mint vagyok. Nem tudom, azért-e, hogy olyan régen elvesztettük a kapcsolatot, de el sem tudom már képzelni, hogy tényleg olvasni fogjátok ezt a levelet, és talán még válaszolni is. Be kell vallanom, hogy roppantul nyugtalanok vagyunk miattatok. Már nagyon sok embernek van híre amerikai hozzátartozóktól, így az öreg Schillinger már sok héttel ezelőtt kapott hírt az ugyancsak Chicagóban lévő vejétől, csak mi lessük hiába a postát és az újságokat.195

Sajnos olyan sok súlyos csapás ért bennünket, hogy úgy látszik, más hírt, mint rosszat, már el sem tudunk képzelni. Sajnálunk Titeket, mert első híreinkben semmi örömet, csak nagyon sok bánatot fogtok találni. Családjaink szörnyen ráfizettek a magyarországi nyilas és német uralomra. Be kell számolnom róla, hogy a Kner családból egyelőre a következők hiányoznak: Kedves Anya, Imre, Bandi, Etus, Ferkó.

Szegény Bandi kezdte meg a sort, akit 1942-ben kivittek Ukrajnába mint munkaszolgálatost, s a voronyezsi áttörésnél, a Don-kanyarban eltűnt. Nagyon erősen reménykedtünk, hogy fogságba esett, s a háború végén haza fog jönni. Ez még nem teljesen kizárt dolog, de mindeddig sajnos még hírt nem adott magáról. A foglyok zöme még el sem indult, de már sokan adtak hírt magukról, s többen haza is jöttek.

Magyarországnak a németek által történt megszállása196 után tavaly április 5-én letartóztatták Imrét mint politikailag nem kívánatos elemet, és májusban kivitték az országból Sopron felé. A felszabadulás óta próbáltunk nyomozni utána. Valaki idén januárban együtt volt vele Monovitz197 nevű helység táborában. Akkor még jó kondícióban volt. Őt illető egyedüli lehetőség még az, hogy valahol amerikaiaktól megszállt övezetben van, ahonnan még nem jöhetnek haza felszabadított deportáltak.

Júniusban deportálták az összes gyomai zsidókat,198 köztük Kedves Anyát, Etust, Zsuzsát, Pistát. Pista Ausztriába került, hol a deportáltaknak igen jó dolguk volt aránylag, s ő már április végén egészségesen haza került.199 Júniusban megjött Zsuzska is Németországból, s elmondta, hogy Anyát és az ő anyját200 vele együtt Auschwitzba vitték, ahol első éjjel elválasztották őt a másik kettőtől, s többé róluk nem hallott. Ő hatheti Auschwitz után egy sziléziai gyárban dolgozott. Kedves Anyával és Etussal kapcsolatban illúziókat táplálni, sajnos, nem lehet.

Ferkó munkaszolgálatos volt, s utoljára Dunántúlon volt a századuk. Sajnos mostanig még nem jelentkezett.

A helyzet az volt, hogy tavaly, amikor a németek bejöttek, nagyon odavoltunk Ilonkával, hogy nem tudtunk Gyomára hazautazni. Meg volt köztünk beszélve, hogy ha valami ilyesminek neszét vennénk, azonnal leutazunk. De nagyon szigorú utazási tilalommal kezdődött, illetve nem tilalommal, hanem azzal, hogy az elutazni akarókat összefogdosták a pályaudvarokon, s ezekről a szerencsétlenekről többé nem is hallottak hozzátartozóik. Így itt maradtunk, s csak utóbb derült ki, hogy tévedtünk, mert a gyomaiaknak kellett volna inkább ide feljönni. De erre viszont ugyancsak nem lett volna lehetőség az utazási tilalom miatt. Itt Pesten is szörnyű dolgok történtek a Szálasi-uralom alatt, rengeteg ember pusztult el, de volt esély a megmenekülésre, nem úgy, mint vidéken, ahonnan szisztematikusan mindenkit elhurcoltak. Itt jobban lehetett elbújni, s mivel utoljára maradtunk, nem volt már annyi idejük. S sajnos, rengeteg ember ráment itt is.

Szöszi, Tőletek itthon van Arany és Ilus is, s Lili jelentkezett Németországból a felszabadulás óta, hogy életben van, de még nem érkezett haza. [Gácsi] Andorékat nyilván deportálták, talán Aranynak lehet is híre róluk, mert Aranyt most az utolsó napokban nem láttam, s így nincs kizárva, közben nem kapott-e még hírt valahonnan jelentkező családtagról. Arany neveli saját és Lili kisfiát,201 s igazán nagyon derekasan tartja magát ezekben a nehéz időkben. Az ő férje a mi Bandinkkal egy időben vonult be és tűnt el, s ugyancsak azt reméljük vele kapcsolatban is, hogy valahol Oroszországban megvan, és vár a hazajövetelre.

Hogy a Kner család pesti tagjai szerencsésebben úszták meg, ez nagy részben Gyurinak köszönhető. Gyuri már talán két évnél is régebben volt munkaszolgálatos, s az egész országot összedolgozta ebben a rabszolgasorsban, Erdély legtávolabbi csücskétől, de a Szálasi-uralom éppen Pesten találta századát. Novemberben, amikor már nagyon nem tetszett ott neki, jó ösztöneitől vezérelve előző nap, mielőtt századát deportálták volna, megszökött, s attól kezdve végig hamis papírokkal, illegálisan tartózkodott a városban mint szabadságos, illetve betegállományban lévő katona. A papírokat ehhez ő maga gyártotta magának. Közben Ilonkát elhelyezte a Nemzetközi Vöröskereszt egy varróműhelyében mint alkalmazottat,202 Pétert egy zárdában.203 Itt volt egy darabig Vera is, de aztán kiment Gyurihoz, s hamis néven lakást vettek és együtt laktak. Könnyebbé tette Vera számára a helyzetet, hogy erősen másállapotban volt már, s nem volt sok zargatásnak, igazolásnak kitéve. Magam saját szakállamra, saját műhelyemben voltam elbújva, lehúzott redőnyök mögött (lakásomból előzően ki kellett már mennem, s itt mások laktak, akik sejtették, hogy ott vagyok, de nem jelentettek fel). A házfelügyelőék nemcsak fedezték az ottlétemet, de élelmeztek is, nemcsak engem, hanem november közepétől kezdve Mihályt is, aki elszökött Dunántúlon lévő munkásszázadától, s velem együtt érte meg a felszabadulást, már nem a műhelyben, hanem az udvarból nyíló ablaktalan, sötét raktárhelyiségben.

Gyuriéknak röviddel a felszabadulás után második kisfiuk született, Palika. Hónapokig összevissza laktunk, de most már Ilonka és én saját rendbe hozott lakásainkban, Gyuriék egy új lakásban, a Lónyay utcában. Mihály és Zsuzsa odahaza most próbálják rendbe hozni kirabolt házukat. A könyvtárt Mihály [Békés]csabáról hozta haza, ahova a nyilasok elvitették.204 Ila Pistával él odahaza. Juci itt Pesten van férjnél. A háború alatt egy volt udvarlójához205 ment, a gyomai református kántorhoz, ki akkor katonatiszt volt, s most aktiváltatta magát, miután házassága miatt már nem lehet kántor. Ila nem érintkezik velük, haragszik a házasság miatt.

A nyomda megvan, csupán egy amerikai [nyomdagép] hiányzik. Még nemigen működtek, mert a postacsomag-forgalom csak most van megindulóban. Az én műhelyem is csak pár hete dolgozik, közben néhány hétig Gyomán voltam, s aztán lakásom és [a] műhely rendbe hozásával foglalkoztam.

Ami személyileg ért bennünket, kihevernénk könnyűszerrel, de a családtagok elvesztésébe még nem tudtunk beletörődni. S most már csak Rólatok szeretnénk nagyon gyorsan hírt kapni. A Tőletek kapott utolsó három levélből kettőt Szöszi írt, a harmadikat Berci gépen, holott azelőtt sohasem írt géppel, s az aláírás kétségkívül hamisított volt. [– – –]206

Kérjük, forduljatok Békessyhez a következő címre: Mr. Imre Békessy, Editor, 232 North Almont Drive, Beverly Hills, Calif. Ő a Magyar Nemzethez fogja juttatni soraitokat. Sürgönyözni is lehet, s általában mindent próbáljatok meg, hogy hírt juttassatok hozzánk.

Mindnyájótokat nagyon sokszor csókol, soraitokat várva:

Pörke

61. Kner Zsuzsa Mata Jánosnénak

Gyoma, 1945. VIII. 19.

Kedves Rózsika!207

Nem tudom, melyikünk a fiatalabb, de ugye nem haragszol, ha tegezlek? Két hónapja vagyok már itthon. Megtudva, hogy családom nincs, a legelső kérdéseim között volt, hogy „És Matáék?” Mihály csak ideadta a leveledet.208 Olyan sokat gondoltam Rátok odakint is. Jó lesz majd találkozni, beszélgetni. Ti voltatok az utolsó kapcsok egyike az élettel. Rózsikám, nem azért nem írtam eddig, mert nem gondoltam Rátok. Nem volt erőm. János azt írta nekem a gettóba, hogy csodálja az erőmet. Ez az erő kitartott végig, hazáig. Amíg azt hittem, van miért. Most már elhagyott. Most már érzem, hogy kint kellett volna meghalni valahol. Hisz olyan közel voltam a halálhoz.

Mit meséljek? Innen Szolnokra kerültünk. Az volt talán a legborzalmasabb része az egésznek. Miután Anyámmal együtt utolsó nap gumibottal félholtra vertek, hogy hová tettük nem létező vagyonunkat, tekintve, hogy az Apám internált volt, a büntető transzporttal Ausschwitz [sic] felé vittek. Ezt már talán tudod, mit jelent. Szolnokon Anyám könyörgött nekem, legyünk együtt öngyilkosak. Én nem akartam. Bár megtettem volna! Megérkezve Ausschwitzba, szétválasztottak bennünket. Hittem a Mengele dr. szép meséjét, hogy reggel találkozunk. Aztán hogy az Anyám ugyanolyan lágerba került a „másik oldalon”, mint én… Itthon tudtam meg, hogy a „másik oldal” – a gázkamra volt… Hogy onnan már nincs mit várni… Neki jobb, csak mért nem mehettem én is Vele?! Úgyszintén persze a Nagyanyám is odakerült. Minket aztán betereltek a fertőtlenítőbe, levették mindenünket, lekopaszítottak, és rongyokat kaptunk magunkra. Aztán jött egy hónap, 1200-an egy barakkban, földön egymás hegyén-hátán, egy hónapig nem mosdani, nem vizet látva, rettenetes hőségben, vagy borzalmas hidegben dideregni hajnali fél háromkor a sorakozókon.

Napi pár órai térdelés köveken büntetésből, verések – szóval hagyjuk. Ezt leírni úgyse lehetne soha. Közben tífusz, vérhas, sarlach,209 diftéria és hasonlók. Állandó szelektálás, akkor nem tudjuk, és ha halljuk is, nem hisszük, hogy akiket kiszednek, a gázba viszik. Sose tudjuk, hogy a következő órában élünk-e még, de akkor már egész mindegy. Hátunk mögött állandóan füstöl a krematórium, összeesünk olykor az éhségtől, különben teljesen el vagyunk kábítva brómmal és egyéb idegcsillapítókkal. Így is sokan megőrülnek, éjszakánkint borzalmas hisztériás jelenetek. Ha nem lehet másképp lecsendesíteni, a poszt belő az ablakon.

Engem egy hónap múlva, a legelső sorozáson kiválasztanak, és visznek Sziléziába, Langenbielauba.210 Következik tíz hónap. Ébresztő négykor, oda-vissza hat kilométer gyaloglás a gyárba, lerongyolódott fabakancsban, gennyes fertőzésekkel, többnyire sírva a fájdalmaktól. Az úton néha csendes beszélgetés, néha pofonok és rúgások. A posztok hangulatától függ. Aztán tizenkét óra munka a gyárban. Egy pillanatra megállni – szabotázs! Közben éhezni. Vasárnap büntetést állni, vagy térdelni, ahogy jön. És bírom. Egy órát se vagyok beteg. A betegszobába veszélyes bemenni. Először mert nehéz bejutni, másrészt időnként felpakolják a betegszobát, és viszik – a gázba. Ha nincs ki a kellő létszám, visznek egészséges fiatalokat is. Februárban közeledik a front. Akkor ürítik a lágert. 120 kilométer gyalog, meredek hegyeken, úgyszólván mezítláb. Hóviharban, tavaszikabátban, szabad ég alatt alva, éhezve. De bírjuk. Elkerülünk egy lágerba, ahol, ha tovább tart, nem bírom. Borzalmas éhezés, a végelgyengülés határán vagyok. Nincs erőm beszélni, csak heverek és alszom. Ha kivisznek sáncolni, fél óra múlva összeesem. És itt kezdődik a szabotázs. Már közel vannak az oroszok. Reggel, mikor ébresztenek sáncolni, nem kelünk fel. Korbáccsal ütnek közénk, megvonják azt a minimális kosztot is, embertelenül éhezünk, lefagy a lábunk a büntetés alatt, de nem megyünk. Aki nem megy ki, annak, amíg a többiek sáncolnak, lent az udvaron kell büntetést állni irtózatos hidegben, és egész nap nem kap enni. Ezt választjuk mégis. Utolsó percben, mikor már ott tartok, hogy mennék sáncolni, mert nem bírom tovább, hirtelen visszarendelnek. L[angenbielau]ban a front visszavonult, megint beindul a gyár, és minket, a jó munkásokat visszavitet. Persze csökkentett létszámmal.

A felszabadulás után – május 15-re – megvan a tömegsírunk, és 8-án felszabadulunk – még nem lehet hazajönni. Pár nap múlva visszamegyek a gyárba, és dolgozom – most már az oroszoknak. Fizetést, élelmiszerjegyeket kapok, és privát lakom. Három hét múlva egyszerre rámjön, és nem bírom tovább. Nem várok transzportra, páran nekivágunk és hazajövünk.

És most itt vagyok, és kívánom, bár döglöttem volna meg kint valahol. Igazán nem lett volna nehéz. Apámról Mihály ír, így én most nem. De Róla egész biztosan érzem, hogy megvan. 15 kilométerre volt tőlem Németországban, mint most megtudtam. Az Anyám pedig…

Egyelőre teljesen fásult és érzéketlen vagyok, ez az egy szerencsém. Itthon csak Mihályt találtam. Különben senkit, akiért érdemes volna élni.

Mihály azt akarja, hogy ősszel visszamenjek Pestre, semmi kedvem se Pesthez, se Gyomához. Általában semmihez. Fáradt vagyok, és nagyon elég mindenből.

De nem keseregni akarok neked, mikor inkább neked is vigaszra volna szükséged. Azért is nem írtam eddig. Kint egy barátnőm azt mondta mindig, ha sírtam, hogy „nem vigasztallak, mert ahhoz nem vagy elég hülye”. Ami történt velünk, azt felfogni, megérteni úgyse lehet. A ti életetek is olyan volt, mint a miénk: pótolni azt, ami volt, senkivel és semmivel nem lehet többé. Mégis azt kell mondanom, hogy sokat kaptál a sorstól: nem mindennapi ember mellett éltél, olyan szép volt, amíg volt, amit nagyon sokan ötven év alatt se kapnak meg. Élhetsz az emlékeidből, és van értelme az életednek. Nevelni a gyerekeidet, az Ő szellemében, ahogy Ő akarná. De nekem ez sincs. Én végképp nem tudom, mért élek. És ez után az év után úgy vágyódnék egy kis szeretetre, otthonra… És – egy percig se éreztem még, hogy „itthon vagyok”! Ez nem otthon többé.

Ha van időd, nagyon örülnék, ha írnál, hogy sikerült berendezni az életet, a gyerekekről és Magadról. És ha egyedül vagy, gondolj arra, hogy mi veletek vagyunk. Sajnos mi is csak ketten, és nem tudunk úgy segíteni, ahogy szeretnénk, de azért ha akad olyasmi, amiben melletted lehetünk, kérlek, hogy ne feledkezz meg rólunk.

És ne haragudj, hogy én is most sokat keseregtem, máskor nem fogok, ígérem. Szeretettel ölellek a gyerekekkel együtt:

Zsuzsa

Képek

1. „Kedves Apa” – Kner Izidor. Székely Aladár felvétele, 1931

2. A Kner-nyomda épülete, 1902

3. Nyomdai csoportkép az 1920-as évekből

Utószó
A levelezés hátteréhez

A történet főszereplői

A Kner család tagjai, különösen Izidor és Imre, ismert szereplői a magyar nyomdászat és könyvművészet történetének. Mesterségük gyakorlása mellett maguk is sokat írtak, és róluk is számos publikáció született. Ennek ellenére célszerű lehet áttekinteni a szerteágazó família történetét, hogy pontosabban értelmezhessük mindazt, ami a levelekben olvasható. Különösen fontosnak gondolom a gyomai nyomda történetének és a családtagok személyes viszonyrendszerének bemutatását.

1938-ban, amikor válogatásunk első darabja íródott, a gyermekei által oly nagy tisztelettel emlegetett „Kedves Apa”, azaz Kner Izidor már nem élt, ám a levelekből kibontakozó történetnek mégis ő a kiindulópontja. Személyisége, az általa alapított nyomda gyerekei, sőt unokái sorsát is meghatározta. Kner Izidor 1882-ben – 22 évesen – alapította meg nyomdáját Gyomán. Az egyetlen, használtan vásárolt nyomdagép egy bérelt ház lakótértől elválasztott részében működött; a tulajdonos egyedül dolgozott a szedőszekrény és a nyomdagép mellett. Mint a hasonló kis műhelyek nyomdászai, kezdetben ő is minden megbízást elvállalt, nyomtatott meghívókat, könyveket, közigazgatási nyomtatványokat és még sok mást. Követhette volna az akkor sokak által bejárt utat: kihasználva a modernizálódó és egyre több nyomtatványt igénylő kor kínálta lehetőségeket, kialakíthatta volna a maga kis nyomdája egy-két járásra terjedő piackörzetét, s azon a területen ő lett volna „a nyomdász”. A környékről hozzá vittek volna minden nyomtatnivalót a báli meghívóktól az iskolai évkönyveken keresztül az igényesebb kiadványokig. Egy ilyen nyomda idővel két-három segédnek és néhány inasnak is munkát adott, tulajdonosát pedig az adott város tekintélyes polgárai között tartották számon. Kner Izidor nem ezt az utat választotta. Nagyon hamar észrevette, hogy a nagyobbrészt még lokálisan szabályozott, patriarkális közigazgatás lassan átalakul modern szakhivatallá, és ez a folyamatosan differenciálódó intézményhálózat egyre több nyomtatványt igényel. Azt is látta, hogy a helyi statútumokat felváltják a központi rendeletek, amelyek ugyanazon nyomtatványok használatát írják elő Székelyudvarhelytől Szombathelyig. A vasútépítéseknek és a postaszolgálat felgyorsulásának köszönhetően pedig már rendelkezésre állt az az infrastruktúra, amellyel Gyomáról egy vagy legfeljebb két nap alatt az ország bármelyik községébe el lehetett juttatni a megrendelt nyomtatványokat. Adva volt az országos piac elérésének lehetősége, s feltűnt egy olyan átalakuló terület, ahol a leggyorsabban reagáló nyomdavállalat komoly piaci pozíciót szerezhetett.

A változások kínálta lehetőségeket észrevéve Kner Izidor valóságos közigazgatási szakemberré képezte magát. 1898-ban újszerű ötlettel lepte meg vevőkörét: kiadta az állandóan raktáron tartott községi nyomtatványok mintatárát. A 265 oldalas mintatár több mint 600 nyomtatvány kicsinyített mását mutatta be. Azért a kicsinyített változatot, hogy ne lehessen automatikusan lemásolni. A tájékozódást segítő betűrendes mutatók alapján a kötet használója percek alatt megtalálhatta a gőzkazánok nyilvántartási lapját éppúgy, mint a bitang marha eladási határozatának blankettáját. Mindegyik minta mellett ott volt a nyomtatványt elrendelő törvénycikk vagy rendelet száma, így a kötetet még az is a napi munkát megkönnyítő segédkönyvnek tekinthette, aki nem tartozott a gyomai nyomda megrendelői közé. A „nagy mintatár” és a nyomtatványok ettől fogva komoly hozzáadott értéket tartalmaztak, hiszen megkönnyítették a megrendelők dolgát. A nyomtatványmintatárral tört be a Kner-nyomda az országos piacra. Ettől kezdve az árképzésben alkalmazhatták a „nagy forgalom, kis haszon” elvét, azaz jobb árakat kínáltak, mint a konkurencia. A községek a következő évi nyomtatványaikat általában decemberben rendelték meg, az üzletágban érintett nyomdák ilyenkor felduzzasztották munkáslétszámukat. Gyomán viszont raktárra termeltek, és állandó, az átlagnál jobban fizetett, a vállalat iránt elkötelezett, minőségi munkára képes alkalmazotti gárda alakult ki a cégnél. A minőség mellett a gyorsaság lett a nyomda másik védjegye. Kner Izidor még a barátságos, féléves szállítási terminusok idején megsejtette, hogy az idő hamarosan nagy értékké válik, a piaci versenyben az tesz szert előnyre, aki gyorsabb. Kezdetben egy-egy nyomtatványrendelésről megfeledkezett jegyzőt bajból kisegítő, bravúrosan gyors szállításával szerzett hírnevet magának, később már szólássá vált a jegyzők között, hogy ami ráér, azt helyben is meg lehet rendelni, de ami sürgős, azzal a Kner-nyomdához kell fordulni. Mindezek mellett a vállalkozás sikereiben fontos szerepe volt a reklámnak. A modern értelemben vett reklám a Kner-nyomda felfutásának időszakában terjedt el. Kner Izidor ösztönös biztonsággal használta ki a reklám kínálta lehetőségeket, különösen sikeresen alkalmazta a vevőközönsége ízlésvilágához szabott, közvetett reklámot.

A reklám erejét, a cég iránti bizalmat tovább erősítette a Kner Izidor és a törzsvevőkör között kialakult személyes viszony. A cégalapító nemcsak nyomdászként, hanem népszerű élclapok alkalmi szerzőjeként is ismert volt. Később maga is gondoskodott arról, hogy küzdelmes életét és karriertörténetét törzsvásárlói megismerhessék. A humorral és öniróniával megírt színes pályarajzokból egy rokonszenves self-made man alakja bontakozott ki. Egy-egy, szöveg közé illesztett portré, a nyomdát és a személyes környezetet ábrázoló kép mutatta be azt a nyomdatulajdonost, akinek leveleivel, nyomtatványaival oly gyakran találkozott a közönség. Több forrásból táplálkozó ismertségének, a vásárlók iránti lojalitásának, előzékeny üzleti lépéseinek és nem utolsósorban jó humorának köszönhetően Kner Izidor elérte azt, hogy legfontosabb megrendelői, a községi jegyzők közeli ismerősnek, megbízható, szívességekre kész munkatársnak tekintsék, még akkor is, ha személyesen soha nem találkoztak vele.

A vállalatot kedvező társadalmi légkör vette körül. 1902-ben, az országos közigazgatási reform idején Békés megye alispánja személyesen vitte el a Belügyminisztériumba a Kner-féle közigazgatási mintatárat, hogy a nyomtatványok kijelölésekor azt tekintsék mintának, mert nincs jobb. A minisztérium el is fogadta a javaslatot, s ez a lépés jelentette a fordulatot a vállalat életében. Új nyomdaépületet emeltek, és ettől kezdve a Kner-céget országos hatáskörű vállalatként tartották számon. Volt időszak, hogy a nyomda százhúsz vagy még több alkalmazottat foglalkoztatott. Gazdasági tekintetben az 1902 és 1914 közötti időszak volt a vállalat fénykora. 1920 után, amikor a cég elveszítette vevőköre kétharmadát, megváltoztak a viszonyok. A nyomda történetének első három évtizede folyamatos fejlődést és bővülést hozott, 1920 után a meglevő pozíciók megtartása is óriási feladatot jelentett. Kner Izidor – életének utolsó hónapjait leszámítva – a vállalat tulajdonosa és első számú vezetője maradt. Két idősebb fia, Imre és Endre dolgozott mellette, de változatlanul ő volt a „főnök”.

A nyomdát az egész család a siker, a társadalmi emelkedés kulcsának tekintette. Kner Izidor könyvkötő édesapjának, Kner Sámuelnek soha nem volt saját háza Gyomán, ehhez a kiindulóponthoz képest a család által megtett út szinte beláthatatlannak tűnt. Ráadásul a gyerekek az erős egyéniségű apjuk által irányított nyomdát látták a legizgalmasabb világnak, a fiúk, majd az unokák gyerekként beszökdöstek az üzembe, és akadt köztük, aki már tizenkét évesen saját könyvét szedte. Kner Izidor utódait szinte minden tényező arra ösztönözte, hogy a nyomdász-könyves világ felé induljanak el.

Kner Izidor 1889-ben nősült meg, egy mokrini – homokrévi – gabonakereskedő leányát, Netter Kornéliát vette feleségül. A következő tíz évben hat gyermekük született, közülük öten érték meg a felnőttkort. Kner Izidor úgy tervezte, fiai gondos iskoláztatás után lépnek be a családi vállalkozásba, ám a sors már a legidősebb fiú, az 1890-ben született Imre esetében átírta az apai forgatókönyvet. A látásproblémákkal küzdő Kner Izidornak az orvosok 1903-ban – éppen akkor, amikor a vállalat „páratlan rohammal” indult meg a siker útján – azt jósolták, hogy hamarosan megvakul. Legidősebb fia ekkor harmadik gimnáziumba járt, vagyis 13 éves volt. A családi legendárium szerint a téves, de az adott pillanatban végzetesnek látszó diagnózissal Pestről hazatérő Kner Izidor egyenesen az aradi gimnáziumba ment. Fiát kihívatta a tanóráról, és elmondta neki, hamarosan vége lesz az iskolai tanulásnak, be kell állnia a nyomdába inasnak, hogy mihamarabb felkészülhessen a nyomda átvételére. Így is történt. Az inasév után, 1904-ben Kner Izidor elküldte fiát Lipcsébe, egy szakiskolába, ahol egy évet töltött. Felnőttek közé került, s nem volt könnyű dolga. „Egyedül voltam magyar és legfiatalabb. De ezenfelül zsidó is. A kegyetlenségnek és komiszságnak olyan légkörébe kerültem, amelyet addig el se tudtam képzelni” – idézte lipcsei emlékeit húsz évvel később Fülep Lajosnak.1 Viszont a szecesszió motívumait idéző gyakorlati tervei – amelyek megvannak a Békés Megyei Levéltárban – egy idő után még ebben a közegben is elismerést váltottak ki. 17 évesen már művezetőként ő volt a nyomdában a gyártás irányítója.

Kner Imre folyamatosan képezte magát, s minél jobban megismerte a nyomdászat és a könyvkészítés titkait, annál világosabban látta, hogy a gépi tömegtermelésre való áttérés idején megbomlott a művészet és a mesterség korábbi harmóniája. Ez a kérdés különösen izgatta, és fiatal nyomdászként a könyvkiadói tevékenység is rendkívül vonzotta. 1915-ben Kner Izidor rábízta a vállalat kiadói tevékenységének megszervezését és irányítását. Gyomán korábban is jelentek meg könyvek, de a könyvkiadás inkább kiegészítő tevékenység volt a közigazgatási nyomtatvány üzletág mellett. A tervszerű kiadói tevékenység háború alatti megindítása Kner Izidor részéről inkább korán nyomdai munkára fogott fiának tett gesztus volt, s nem sikert ígérő piacbővítési kísérlet. Mindenesetre Kner Imre a húszas évei végére megérett az ipar és a művészet új harmóniájának megteremtésére. Útkeresésében kiváló partnerre talált Kozma Lajos személyében. A fametszetes barokk könyvekhez nyúltak vissza, a Kner-nyomda 1921–22-ben adta ki a Kozma fametszeteivel díszített Monumenta literarum és a Kner Klasszikusok sorozatait. A magyar könyvművészet történetében kiemelkedő értékként számontartott sorozatok szép szakmai sikert arattak. A könyvek nemzetközi elismerést is hoztak, 1927-ben a Német Könyvművészek Egyesülete (Verein Deutsche Buchkünstler) Kner Imrét és Kozma Lajost tagjai közé választotta. Kner Imre ezekkel a sorozatokkal új kiadói korszakot akart nyitni, ám a szakmai siker nem párosult hasonló üzleti eredményekkel. „Ez a két sorozat nekem személyileg mint kiadónak és tipográfusnak büszkeségem és felejthetetlen élményem, üzletileg pedig teljes százszázalékos tévedésnek bizonyult”2 – írta 12 évvel később. A Kner-nyomda a kudarcot követően is folyamatosan adott ki könyveket, a hazai tipográfiai kultúra első számú műhelyének számított, de kiadóként a könyvpiacnak nem volt szereplője. Különös ellentmondás, hogy ennek ellenére a Kner-nyomda említésekor ma legtöbben a könyvművészetre és a különlegesen szép könyvekre gondolnak.

Kner Imrét a család második generációjának meghatározó alakjaként tartották számon, jellemzésekor első helyen a komolyságot kell említenünk. A nyomda kiadói és tipográfiai programját meghirdető 1918-as almanach kulcsfogalma a „komolyság” kifejezés volt. Nehezen definiálható fogalom, a személyes jellemzésben úgy értelmezhetjük, hogy Kner Imre százszázalékos komolysággal és felelősségérzettel igyekezett megoldani minden eléje kerülő feladatot. A fia képzési programját ismertető levelek jellemzőek, minden feladat megoldását hasonló módon, az egész struktúrát áttekintve, a legapróbb részletekre is figyelve építette fel. A másik kiemelendő mozzanat személyét és a kort egyszerre jellemzi. Gyakran beszélt arról, hogy apjával szemben ő nem a viszonyokból eredően teremtett valamit, hanem a viszonyok dacára. Más kontextusban: „Külföldi barátaim és kollégáim, akikkel Oslótól Osakáig levelezésben és csereviszonyban állok, nem tudhatják megérteni, mi az, amikor valami nem a viszonyokból, hanem a viszonyok dacára jön létre.”3 Ezzel együtt a századelőn nevelkedett evolucionista hitű polgárként töretlenül hitt a jobb viszonyok eljövetelében. Még 1944-ben is arról írt barátainak, hogy minél tovább szolgálják ki megrendelőiket, annál hamarabb állnak talpra az összeomlás után.

A gyermekek sorában az 1892-ben született Ilona volt a második. Szorgalmas levélíróként válogatásunkban is sokszor szerepel. A Kner családban a fiúkat eleve nyomdász-könyves pályára szánták, és azt remélték, hogy valamennyien szép karriert futnak be. A lányokat is taníttatták, de tőlük azt várták, hogy egy, a családhoz illő férfi művelt és jó feleségei legyenek. Ilonka ezt az utat elfogadta, 1913-ban férjhez ment Haiman Hugó német–francia szakos tanárhoz. Noha levelezésének nagy része megsemmisült, még így is sok levél maradt fenn tőle. Ezek egy művelt, Imre bátyjához hasonlóan kötelességtudó polgárasszony arcvonásait rajzolják elénk. A sors nem volt kegyes hozzá, tanúja volt annak, hogy 16 éves Lajos öccse fegyverrel véget vetett életének. A házasságkötését követő évben férjét behívták katonának, hamarosan orosz fogságba esett, ahonnan csak 1920-ban tért haza. Negyvenéves korában elveszítette férjét, majd 1945-ben – a levelekben részletesen leírt módon – kisebbik fiát is. Férje halála után testvérei lettek támaszai. Imre a hozzá nagyon közel álló Haiman Hugó halála után úgy érezte, támogatnia kell sógora két fiának pályára állását. Ennek is köszönhető, hogy a Kner-tradíció ezen az ágon is tovább élt, hiszen Ilonka mindkét fia nyomdász lett.

1941-ig Endre is sok levéllel szerepel összeállításunkban. Ő 1896-ban született, az aradi felsőkereskedelmi iskolában érettségizett. Unokaöccse, Haiman György jellemzése szerint derűs lelkű, társaságkedvelő ember volt: „Ő volt a Kner nagymama kedvence. Nagyon jó kedélyű, könnyed fiú volt, és az is maradt egész életében.”4 Haiman György szavait egy rövid sajtóhír is megerősíti. A Pesti Napló 1933-ban beszámolt a Gyomai Úri Kaszinó tisztújításáról – mint a névsorban olvashatjuk, „háznagy Kner Bandi”.5 Ha valakit egy országos lapban Bandi néven szerepeltettek, az arra utal, hogy sokfelé ismerték mint kedves, jó humorú embert. Az ő pályakezdésének tervét az első világháború írta át. 1915-től végigszolgálta a háborút, mintegy két évet különböző frontokon töltött. Hadnagyi rangban, két vitézségi éremmel szerelt le. A második zsidótörvény után ennek a két vitézségi éremnek köszönhette a család, hogy a nyomda nem lett „zsidó cég”, és továbbra is részt vehetett a közszállításban. A bécsi Neusiedler papírgyárban töltött gyakornoki idő után vette át a családi vállalat pénzügyeinek könyvelését, majd irányítását. Ő örökölte a Kner Izidor számára különlegesen fontos szőlős-gyümölcsös kertet, amelyet a levelek tanúsága szerint nagy kedvvel gondozott. 1935 után Imre bátyjával együtt ő lett a nyomda tulajdonosa, bátyja szerint nagy részt vállalt a cég működtetésében. Imádta a Köröst, vadászott, házának udvarán egész rózsakert díszlett. Arról álmodott, hogy ha eljönnek a jobb idők, kipróbálhatja „a nagy vizet”, vagyis vitorlázhat a tengeren. Emellett remélte, hogy meglátogathatja öccsét Amerikában.

Kner Izidor fiatalabbik lánya, az 1897-ben született Erzsébet nem fogadta el a neki szánt szerepet. Budapesti útjai során találkozott iparművészeti területen önálló egzisztenciát teremtő fiatal nőkkel, s vonzották ezek a példák. A Kner családban magától értetődőnek látszott, hogy ha erre az útra lép, akkor a könyvkötő elődök mesterségét választja. Persze ezért a lehetőségért még a családon belül is meg kellett küzdenie. Amikor apja jóváhagyta az önállósodási tervet, feltételül szabta a mesterségbeli tudás teljes körű elsajátítását. A legfontosabb követelmény így hangzott: „…tudnod kell, hogy ez nehéz mesterség, nem könnyű megtanulni, és addig semmiféle művészkedést nem engedek meg, amíg nem fogsz tudni egy egyszerű vászonkötést tökéletesen megcsinálni.”6 Erzsébet taníttatásának gyakorlati irányítását és szervezését Imre vette a kezébe. A képzés 1920-ban szabályos gyomai tanonckodással kezdődött, és 1924-ben a Lipcsei Grafikai és Könyvművészeti Akadémián eltöltött évvel zárult. Kner Erzsébet 1924-ben nyitotta meg műhelyét Budapesten, az V., Alkotmány utcában. Imre bátyja intencióit követve úgy indult el, hogy kizárólag kézi kötésű munkákat vállal, csak a legjobb és a legnemesebb anyagokkal dolgozik, és az igazi bibliofilek könyvkötője lesz. Az évek múlásával a piaci viszonyok – Albert öccse hathatós támogatásával – valamelyest átírták ezt az arisztokratikus programot. A harmincas években Kner Erzsébet is berendezkedett gépi kötésre, akár ezerpéldányos kiadói megbízásokat is elvállalt. A műhely működéséről a kötetünkben közölt levelek részletesen mesélnek. Annyit kell mindehhez hozzátennünk, hogy Kner Erzsébet 1949-es kivándorlásáig a budapesti könyves-iparművész világ aktív és magas presztízsnek örvendő tagja volt.

A legfiatalabb fiú, Albert, Imre bátyjához hasonlóan, a kiugró tehetségű emberek közé tartozott. A tálentomokból mindkét testvér bőségesen kapott, de mentalitásukban, világlátásukban, készségeikben alapvetően különböztek egymástól. A családban úgy tartották, Albert örökölt legtöbbet apjuk adottságaiból, ő is gyors gondolkodású, kreatív ember volt, apja boszorkányos kézügyességével megáldva. Kötetünk egyik levelében Kner Erzsébet is kiemelte ezt a hasonlóságot: „Azt, hogy Kedves Apa a semmiből csinált százhúsz személyes üzemet, valószínűleg csak Te örökölted.”7 Maga Kner Izidor is tanújelét adta annak, hogy a hozzá hasonló Albert volt legkedvesebb fia. „Testvéreid közül téged eresztettelek legközelebb szívemhez” – írta neki 1932-ben, egy olyan levélben, amelyben arról is szólt, hogy szívesen alapítana egy magas kvalitású munkákat végző pesti kis nyomdát, amely Albert és György unokája megélhetését biztosíthatná.8

Az első világháború, a katonai szolgálat Albert pályakezdését is késleltette, de aztán annál nagyobb lendülettel látott a tanuláshoz, majd a munkához. Az ő tanulmányait is Imre bátyja irányította, mégpedig úgy, hogy öccse nagyon sokoldalú képzettséget kapott. Gyomán felszabadult mint szedő, majd könyvkötősegéd, tanult Pesten, aztán egy bécsi főiskolán, végül a Lipcsei Grafikai és Könyvművészeti Akadémián, ahol nővére is. 1925-ben már egy magyar érdekeltségű temesvári nyomdát irányított, és nem sokkal később a Bródy család tulajdonában lévő Hungária Hírlapnyomda művészeti vezetője lett. Nagyon hamar meghívták a Magyar Grafika című nívós szakfolyóirat szerkesztői közé, és a harmincas években a főváros legsikeresebb tipográfusai, alkalmazott grafikusai, tervezői között tartották számon. Kiállításokon gyakran szerepelt együtt Bortnyik Sándorral, Berény Róberttel és más, az alkalmazott grafika terén is szerepet vállaló neves művészekkel. Mások mellett tanítványa volt a fiatal Kepes György is. Unokaöccse szerint Albert sikereit „hallatlan sokoldalúságának, ötletességének, kezdeményezőkészségének és fantasztikus kézügyességének köszönhette”.9

Különlegesen alakult a legidősebb és a legfiatalabb testvér viszonya. A pályakezdés éveiben Imre nagyon körültekintően, ugyanakkor szigorúan irányította öccse tanulmányait. Ez a viszony egy idő után szinte apa–fiú típusú feszültséget keltett közöttük. Ráadásul Albert elszakadt bátyja ízlésvilágától, Imre az antikva betűre épülő klasszicista tipográfiában találta meg a maga számára ideális megoldást, míg Albert a Bauhaus elemeire, a fényképre, montázsra épülő modern alkalmazott grafikában teljesedett ki. A tanulóévekben szó volt arról, hogy Albert is Gyomán fog dolgozni, de erre sohasem került sor. Aligha tudtak volna együttműködni, mindketten vezetői szerepre voltak predesztinálva. Ugyanakkor több száz levél tanúsítja, hogy szoros kapcsolatuk megmaradt, Albert tervező grafikusként sokat dolgozott a családi nyomdának, és minden, munkáit bemutató, számára fontos mellékletet Gyomán nyomatott. Amerikai bemutatkozásra szánt albumai elkészítésére is Imre bátyját kérte meg.

A családon belüli tradíció erejét mutatja, hogy Kner Izidor nyolc unokája közül – Erzsébeten kívül mindegyik testvérnek két-két gyermeke született – mind az öt fiú a könyves-nyomdász mesterséget választotta. Kner Mihálynak és Haiman Ferencnek nem adatott meg, hogy ígéretesen induló pályájukat megfussák, s volt azután, aki később váltott. A harmadik generáció ból a gyűjteményünkben is több levéllel szereplő Haiman György emelkedett ki. Nagyapja első és kedvenc unokája volt; édesapja halála után Imre nagybátyja különös figyelmet fordított képzésére, első számú tanítványának tekintette a tehetségét nagyon korán megvillantó unokaöccsét. Ő vitte tovább a nagyapja és két nyomdász nagybátyja által képviselt színvonalat, és megváltozott körülmények között tovább éltette a Kner-hagyományokat. Mindössze 24 éves volt, amikor Radnóti Miklós általa tipografizált Meredek út című kötete (1938) elnyerte az év legszebb magyar könyve díjak egyikét. Az 1960-as évek közepén a magyar nyomdaipar első számú irányítója volt, majd 1967-ben ő alapította újra az Iparművészeti Főiskola Typo-Grafikai Tanszékét, amelyet 15 éven át vezetett.

Kötetünkben a család harmadik generációjából Kner Imre leánya, Zsuzsa szerepel több megrendítő levéllel. Mint az Amerikába írott helyzetjelentésekből kiderül, Bartók-tanítvány édesanyja – Kulka Etelka – hatására ő a zene felé fordult. A Zeneakadémián végzett, zongoratanárnak készült, ám a deportálása alatt szerzett betegségek miatt tanult mesterségét nem tudta gyakorolni. Korán, 52 éves korában bekövetkezett halálát is az 1944–1945-ben elszenvedett bántalmazások és szenvedések okozták.

A levelekből kiderül, hogy a kívülről rendkívül összetartónak látszó családban voltak elválasztó vonalak és feszültségek, az egyes ágak lényegesen különböztek egymástól. Ugyanakkor rendkívüli szellemi és érzelmi kohéziós erő fogta össze a családot és az egymást követő generációkat. Ezt a transzcendensnek minősíthető azonosságot a család egyik barátja, Fülep Lajos a következőképpen definiálta 1943-as gyomai látogatása után: „A két generáció munkájának látható eredménye természetesen nagy és szép dolog, olyannak is találtam, amilyennek elgondoltam. S maguk a generációk? Azok a fontosabbak, akik az eredményt produkálták, illetőleg a generációk folytonossága. Régi elvem, sőt mondhatnám, tanom, hogy vannak nagy dolgok, amiket csak generációk folytonossága valósíthat meg. A régi művészet nagyságának titka, hogy folytatólagos, hogy egy-egy témán nemzedékek, sőt századok dolgoznak. Nem kell új témákat kitalálniok, minden erejüket a régi tökéletesítésére fordíthatják. Manapság ez ritkaság, az élet struktúrája megváltozott. Ezért is becsülöm és szeretem Bennetek annyira a szerves növekedést; Ti úgy nőttetek, mint a fa, s ez az igazi. Mindenképpen jó tudni, hogy van még ilyen, nekem dupla öröm, hogy akik ilyenek, barátaim is. Vizuális ember vagyok, mindent látok, a gondolatokat is, még a hangokat is. Titeket is látlak, egész külön, meg se tudom mondani, milyen élesen külön, mindnyájatokat együtt, széles mezővel elválasztva a világtól, plasztikusan és a Magatok színében, mindig ugyanúgy. Egy darabban, egymásból növekve.”10

Kiegészítés a levelekben elbeszélt történetekhez

Levélválogatásunk 1938-ban indul, a kezdőpont az első zsidótörvény, illetve az a változássorozat, amelyet elindított. A törvény a Kner családot súlyosan érintette – azontúl, hogy egzisztenciális fenyegetést jelentett, mély érzelmi megrendülést okozott. A családtagok számára az asszimiláció már rég befejezett ténynek számított, ahogy Kner Imre írta fiának 1938 szeptemberében: „…mi magyarok vagyunk, magyarnak nevelt bennünket már dédapád, nagyapád és szüleid is, és minden jogunk, okunk megvan arra, hogy jó magyarnak érezzük magunkat. Senkinek az az emberi, erkölcsi joga nem lehet meg, hogy ezt a magyarságot kétségbe vonja, elvonja tőlünk.”11 A törvény különböző reakciókat váltott ki a családtagokból, Imre a válogatásunkban közölt levelekhez hasonló, konfessziószámba menő vallomásokban fogalmazta meg a maga álláspontját. Ha nem is Kner Imre stílusában, de ugyanilyen döntésről számolt be a gyomai nyomda másik tulajdonosa, Endre is: „Mi azonban nem határozhattunk másképpen, mint hogy kitartani a végsőkig, és ha kell, itt dögleni meg.”12 Velük ellentétben sokan gondoltak a kivándorlásra, a valóságban viszont nagyon kevesek előtt állt nyitva a kapu, és még kevesebbeket engedtek belépni e kapun a világ biztonságosabb országai. Kner Albert azon ritka szerencsések közé tartozott, akiket az Egyesült Államok hajlandó volt befogadni. Ezt annak köszönhették, hogy Albert felesége – első házassága révén – amerikai állampolgársággal rendelkezett.

A kivándorlás csupán elvi lehetőség volt: ahhoz, hogy valósággá váljon, el kellett érni, hogy Magyarországról őt és családját kiengedjék, meg kellett szervezni a költséges utazást, és nem utolsósorban vállalni kellett a kockázatot, hogy vajon mi lesz Amerikában. A tervezést még bizonytalanabbá tette a külpolitikai helyzet, Albertnek számolnia kellett azzal is, hogy mire megszervezi a kivándorlást, a háborús viszonyok esetleg úgy alakulnak, hogy lehetetlenné válik az utazás. 1939-ben írott levelei tükrözik az egész évet végigkísérő feszültséget, legerősebben kötetünk 11. levele (1939. december 27-én) tanúskodik a helyzet drámai voltáról.

Kner Albert a bizonytalanság közepette is teljes erőbedobással dolgozott amerikai indulásának előkészítésén. Mivel nem tudta, hol adódhat számára munkaalkalom, s az amerikai nyomdászatot is csak közvetve ismerte, arra törekedett, hogy a maga munkásságának teljes skáláját bemutassa. Összesen tíz sorozatot állított össze terveiből és kivitelezett munkáiból. Mindegyik sorozatot egy-egy bekötött mappában, illetve albumban helyezte el. Az egyes kollekciók a Kner-nyomdában nyomtatott rövid, angol nyelvű bevezetővel indultak, majd következtek a nyomtatott minták, illetve a bemutatni kívánt nyomdai és tipográfiai tervek fényképei. Az egyik összeállítás az 1926 és 1940 között készült könyveit és művészi munkáit mutatta be, a másik könyvkötéseit, plakátjait és alkalmazott grafikáit. Összeállított egy sorozat keményítős- és márványpapír-kollekciót is. Ezek mellett készített egy csomagolópapír-sorozatot és negyven darab nagyon mutatós doboztervet. Az utóbbiakat egy-egy oldalpáron két fényképpel mutatta be. Az első fénykép a színes csomagolópapírral borított, esetleg feliratozott dobozt, a második a doboz széthajtogatott kartonvázát ábrázolta. Ez a kollekció mutatta be, hogy milyen sokféle – hagyományos, sokszögletű, csúcsos, kerek stb. – doboz közül lehet az áru számára legmegfelelőbbet kiválasztani. Illusztrálta azt is, hogy a különféle mintájú borítópapírok miként változtatják meg a csomagolás hangulatát, és nem utolsósorban dokumentálta, milyen mesterien bánik a tervek készítője a kartonnal. A mintakollekció összeállításakor Kner Albert kiemelt figyelmet fordított a legkülönfélébb nyomtatványoknál alkalmazható díszekre. Egyik mappája tizenkétféle ornamentális dísz variációit sorakoztatta fel. Ebben az összesen 68 oldalas kötetben 36 tapéta jellegű, moduláris díszítőmintázatot is bemutatott. Készített olyan összeállítást is, amely a léniák és a feliratok gazdag kombinációs lehetőségeit dokumentálta többszínnyomású, angol nyelvű mintákon. Gyomán készült olyan kötet is, amely a Ludlow szedőgépen öntött betűsorok kézi véséssel való díszítési lehetőségeiből mutatott be számos példát. Még egy ólomvéső gépet is konstruált ebben az időszakban. Az egyszerű kis gép az öntött léniát meglehetős gyorsasággal ornamentális díszítőanyaggá formálta. Kner Albert a nyomtatvány- és csomagolóanyag-tervek és a díszítőminták mellett még egy érdekes játékkollekciót is összeállított.13

Az izgalommal teli két esztendő végén minden szerencsésen alakult, és 1940. április 18-án elindult az a vonat, amely más kivándorlókkal együtt Kner Albertet és családját Genovába vitte. Onnan indult a New Yorkba tartó hajó. Egy ismerős újságíró megörökítette az indulás pillanatait:

„Ezen a héten, csütörtökön, megint indult egy kivándorló csoport, ezúttal a déli vasútról. Nem voltak többen egy kocsirakománynál, de ez is sok ma, amikor a mennyeknek országába könnyebb bejutni, mint az Egyesült Államokba. Hajdan a kivándorlókat nem kísérte ki a vasúthoz senki; most ennek az ötven-hatvan kivándorlónak a búcsúztatására megjelentek körülbelül nyolcszázan… Úgynevezett drámai jeleneteket lehetett látni: azok, akik elmentek, csak komorak voltak, legfeljebb szomorúak, és szemeikből ki lehetett olvasni azt a gondolatot, hogy »talán jobb lesz odaát«… De a kísérők szemeiben csak könnyet lehetett látni, sőt volt, aki annyira sikongott, hogy a mentőket kellett hívni…

Elment az ország egyik legjobb szakembere is. Chicagóban jól ismerik munkásságát a szak-körök, és így azt hiszi, hogy »biztosra megy«. Viszi magával a feleségét és két gyermekét – az egyik hat-, a másik hároméves; ezek a kicsinyek az életük nagy eseményéből még nem tudnak semmit. […] Még egy búcsúcsók, még egy kézfogás, és felszállnak a vonatra, akik aligha jönnek vissza többé… És kívülök, az egyik babát ölbe kapva, felszáll még Török Sándor, aki kivándorló barátját elkíséri még Nagykanizsáig. Még néhány másodperc és a vonat elindul, oly lassan, mintha neki is fájna innen elmenni. […] minden kivándorlás kalandos vállalkozás, melyben az ember valószínűbben szerez keserű tapasztalatokat, mint kincseket. Fiatal, egészséges és erős embernek, kinek kötelezettségei senkivel szemben sincsenek, jó iskola; de a negyvenedik életéven túl, családos embernek már olyan szerencsejáték, melyen könnyebb veszíteni, mint nyerni.”14

Kner Albertnek a cikkben említett „szerencsejáték” a reméltnél is nagyobb sikert hozott, három hét után alkalmazta a chicagói székhelyű nagy csomagolásgyártó vállalatbirodalom, a Container Corporation of America. Noha a háború időszaka nem kedvezett a csomagolásfejlesztésnek, a marketingnek, karrierje hamar elindult, a háború után pedig szabályosan felszárnyalt. 1943-ban a cég már új stúdiót építtetett az Albert által létrehozott és folyamatosan fejlődő részleg számára. A háború utáni gazdasági felfutás elhozta a reklám és a marketing aranykorát Amerikában, s elkövetkezett Kner Albert nagy korszaka. Az általa vezetett stúdió száznál több embert foglalkoztató tervezési és piackutatási laborrá alakult, és kulcsszerepet játszott a vállalatbirodalom sikereiben. Albert alkalmazása legendákkal övezett sikertörténetként került be a cég históriájába.

Kner Albert amerikai karrierjének részletesebb bemutatása nem a jelen írás feladata.15 Sikereit fantáziája és ötletessége mellett annak köszönhette, hogy egy-egy modell tervezésekor képes volt átgondolni az egész gyártási folyamatot. Amerikában ebben az időben odáig ment a specializáció, hogy egy-egy dobozfelirat rajzán más-más készítette az ornamentális és a figurális rajzot, s megint más rajzolta a betűket. Ha nagyobb nyomtatott feliratra volt szükség, azt egy szedésre specializálódott nyomdából rendelték meg. Kner Albert nemcsak hogy megtervezte a dobozokat, hanem maga elkészítette a mintadarabot is. Egy-egy doboz elkészítésekor egyszerre számolt a papíripari, a nyomdatechnikai, a tipográfiai és a megrendelő által meghatározott gyakorlati szempontokkal. Az eredmény a munkafolyamat racionalizálódása és nem utolsósorban a költségráfordítás csökkenése lett. Leveleiben többször írt arról, hogy az amerikai tömegízlés igényeit akarja megismerni, sikereinek másik titka abban rejlett, hogy tudatosan és ösztönösen alkalmazkodott a széles amerikai piac igényeihez. A közölt levelekben sokat mesélt a maga beilleszkedéséről, amelyet nyitottsága mellett megkönnyített az, hogy azonnal megtetszett neki Amerika: a demokrácia hétköznapi gyakorlata, a másik ember iránti bizalomra és jó szándékra épülő társadalmi berendezkedés, a minőség, a szervezettség és a teljesítmény erkölcsi és anyagi megbecsülése.

A jó hírekről tudósító chicagói levelekkel szemben Magyarországról 1940 után visszafogott hangú, de egy egyre sötétedő világ híreiről beszámoló leveleket vitt a posta Amerikába. A levelekből látható, a családtagok közös megegyezéssel tartózkodtak a mindennapjaikat is érintő politikai változások részletezésétől. Kner Imre tett egy figyelemre méltó kivételt, amikor 1941 áprilisában hosszú levélben írt a magyar külpolitikai helyzetről – immár a kirekesztettség státusából is azonosulva Magyarországgal. A családtagok óvatosan fogalmazott híreit Albert nem is mindig értette meg, nem tudta például megfejteni, hogy az Imre bátyja „rendkívüli elfoglaltságáról” szóló mondatok azt jelentik, helyi munkaszolgálatban töltött néhány hetet. 1941-ben azért másféle hírek is eljutottak hozzá, pesti barátai és ismerősei sokkal nyíltabban fogalmaztak. 1940 novemberében korábbi Hungária-beli munkatársa, Róna Lajos például a következőket írta neki: „Ön nem tudja, hogy hála Isten, ezen kivándorlása révén megszabadult attól, hogy úgy, mint mi magyar zsidók – 60 éves korig –, a munkatáborokba kerültünk. – Egész Budapest zsidósága munkatáborokban volt és van, ahol a szó teljes értelmében kubikosmunkát végeztünk. Országutakat és erdőirtásokat végeztünk. Tudja, Kner Úr, mi ez? Hónapokon keresztül, nem katonai ruhában, a saját ruhánkban, félcipőben az erdélyi hegyekben, és borzasztó sárban és piszokban, istállóban és fészerben aludva, ilyen munkát végezni. Én magam is két teljes hónapig csináltam ezt, és midőn a 42 éven felüliek leszereltek és hazakerültem, két fiamat és a vőmet nem találtam itthon, azóta még mindig munkatáborban vannak, és javítják az erdélyi rossz utakat, amit a kivonuló románok elhanyagolt állapotban hagytak vissza.”16 Ugyanakkor Kner Alberték példája vigaszul és egyben reményforrásként is szolgált. Távozásuk után – mint arról egy levelében Török Sándor is írt – barátaik a Regent kávéházban összejöttek, és felolvasták a chicagói leveleket, egy kis vigaszt nyerve abból, hogy lám, közülük valakinek mégis sikerült.17

1941 végén, amikor Magyarország hadiállapotba került az Egyesült Államokkal, megszűnt a két ország közötti levelezés. Egy darabig még Svájcon keresztül egy-egy hír eljutott Kner Albertékhez, így értesültek arról is, hogy Kner Endrét behívták munkaszolgálatra. „…ritkán olvastam szomorúbb levelet, mint ami a Pörkéé, már amit az Arany leveléhez írt. Az egész levél nagyon szomorú, és engem különösen érint szegény Bandi sorsa, aki majdnem biztos, hogy az orosz frontra, vagy annak közelébe került” – írta feleségének 1943 februárjában.18 A későbbiekben teljesen megszakadt a kapcsolat az amerikai és a magyarországi családtagok között. 1945-ben, mint annyian mások, ők is újsághirdetésekben próbálták újra felvenni egymással a kapcsolatot. „Albert Kner, Chicagó. Életjelt várunk tőletek. Arany, Ilonka, Pörke, Gyuriék”19 – ilyen és hasonló üzenetek jelentek meg az újságok hirdetési rovataiban.

Az 1945 augusztusában újrainduló levelezésben a holokauszt időszakát túlélő magyarországi családtagok megrendítő eseményekről számoltak be. A levelek nem kívánnak kommentárt, több szereplő más és más tónusban mondja el, hogy mi történt Gyomán, Budapesten, s milyen sorsot éltek meg a munkaszolgálatra hurcolt férfiak. A levelek szerzői egymás után villantják fel a korszak legsötétebb pillanatait, de a beszámolókban találunk példát bátor életmentő magatartásra is, mint amilyet a Haas házaspár tanúsított. Kner Erzsébet is nekik köszönhette megmenekülését.

A nagy forrásértékű anyag mélyebb elemzésére itt nincs mód, de a történetek hátterének néhány mozzanatát, a leírtak értelmezésének megkönnyítése végett, mégis érdemes összefoglalni. A kötetünkben közölt százhúsz levél jelentősége e háttér előtt bontakozik ki a maga teljességében.

Kner Albert a családot ért tragédiáról értesülve el volt szánva arra, hogy a maga és felesége összes közelebbi hozzátartozóját kitelepíti az Egyesült Államokba. 1945-ben mindenki szívesen választotta volna a kivándorlás útját, csak az Auschwitzot megjárt Kner Zsuzsa döntött úgy, hogy akár egyedül is, de marad. Az ígéret földjének kapui azonban ezúttal sem nyíltak meg. Végül a Kner családból csupán egyetlen személyt, Kner Erzsébetet sikerült kivinni, s számára is csak egy névházassággal tudták megteremteni a kivándorlás lehetőségét. 1945–1946-ban még könnyen ment volna az elszakadás, három évvel később, amikor újra működött a könyvkötőműhely, a maga pesti közegéhez sok szállal kötődő Erzsébet számára már nem is volt olyan magától értetődő a kivándorlás mellett dönteni. Ráadásul az Amerikába vezető utat megnyitó házasságkötés után a sors még egyszer feltette neki a kérdést: kivándorolsz vagy maradsz? Nem sokkal az utazás előtt ugyanis Kner Erzsébetet felkereste a könyvkötők szakszervezetének képviselője, és elmondta neki, hogy őt szemelték ki a szervezés alatt álló Iparművészeti Főiskola könyvkötészettanárának. Csábító ajánlat volt, de Erzsébet mégis úgy döntött, belevág a nagy kalandba. Műhelyét – páratlan bélyegző- és filétagyűjteménye kivételével – a levelekben sokat emlegetett alkalmazottjára, Kardos Ferencre hagyta. Ő azután a teljes felszereléssel bevonult az Országgyűlési Könyvtárba, és ott dolgozott nyugdíjazásáig.

Albert könnyen és gyorsan beilleszkedett az amerikai világba, Erzsébetnek ez nem sikerült. Néhány hónap kinn tartózkodás után olyan erős honvágy fogta el, hogy visszatelepülési kérelmet adott be az amerikai magyar nagykövetségen. Noha kivándorlásakor nem mondott le állampolgárságáról, a magyar hatóságok a kérelmet elutasították.20 1950 januárjában, az elutasító határozat kézhezvétele után kezdődött meg igazából Kner Erzsébet reméltnél is hosszabb és sikeresebb új pályaszakasza. Már 1950-ben olyan megbízást kapott, amelyről a legkiválóbb könyvkötők és restaurátorok is csak álmodnak: az Egyesült Államok egyik legnagyobb ősnyomtatvány-gyűjteményével rendelkező chicagói Newberry Könyvtár megbízta őt sérült és kötés nélküli ősnyomtatványai kötésével és restaurálásával. Az Amerikában restaurálástörténeti eseménynek számító munka honoráriuma elég volt ahhoz, hogy 1952-ben felállítson egy, a budapestihez hasonló, igényes bibliofil kötésekre szakosodott könyvkötőműhelyt. 1982-ben, 85 éves korában vonult vissza, s 101. életévében hunyt el.

A levelezés a magyar történelem egyik legtragikusabb korszakát eleveníti fel, a személyes látószögnek köszönhetően átélhető formában. A megrendítő tartalom ellenére zárásként Haiman György Tótfalusi Kis Miklósról írott monográfiája jut eszembe. Tótfalusi életét többnyire a bús magyar sors jellegzetes példájaként tárgyalják: az Európa napsugaras nyugati felén sikeres nyomdász és betűmetsző hazahozta tudását, hogy azután a szülőföldjén tönkretegyék. Haiman György 1983-ban San Franciscóban megjelent monográfiájában21 a hagyományostól gyökeresen eltérő nézőpontot választott. A kolozsvári nyomdász életét és pályáját tárgyaló könyvében a reneszánsz betű barokk kori átalakulását mutatta be, mégpedig úgy, hogy annak egyik csúcspontjára Tótfalusit és betűit állította. A történet így az európai könyvkultúra egyik fényes korszakáról (is) szólt. A művészettörténet a szerteágazó Kner-tradíciót a magyar könyvművészet legértékesebb hagyományai között tartja számon, sőt a család egyes tagjainak teljesítménye az amerikai művelődéstörténetnek is része. Haiman György említett Tótfalusi-monográfiáját a New York-i Grolier Club – a legrégibb és legnagyobb amerikai könyvklub – 2021-ben a tipográfia történet száz legjelentősebb alkotása között mutatta be, Kner Izidor unokájának nevét pedig Gutenberggel, Giambattista Bodonival, William Morrisszal és a nyomdászattörténet legnagyobb alakjaival egy sorban szerepeltette. Olyan különös csodák is történtek, hogy – Parti Nagy Lajos jóvoltából – egyszer csak a család egyik tökéletesen elfeledett tagja, Kner Piroska hirtelen az irodalom színterének ismert alakjává vált. Mindezek mellett a Kner-nyomda kiadványai az antikvár piacon különleges értéket képviselnek, s arról se feledkezzünk meg, hogy a Kner-cég rendkívüli társadalmi és gazdasági fordulatokat túlélve, más formában ugyan, de ma is kiemelkedő könyvnyomda. Összességében: a Kner család – sokszor „a viszonyok dacára” – az egyik legszebb, nemzetközi szinten elismert fejezetet írta a magyar nyomdászat és könyvművészet történetébe. Az a mentalitás és gondolkodásmód, amely a család után maradt gazdag forrásanyagnak köszönhetően ma már széles körben ismert, a 19–20. századi magyar történelem európai polgári hagyományainak legnagyobb értékei közé tartozik.

A válogatás és a szöveggondozás elveiről

A Kner családban bevett szokás volt a levelezés, és szinte mindenki jó levélírónak bizonyult. Kner Izidor gyerekei korán elkerültek otthonról, s magától értetődő kötelességüknek tekintették, hogy rendszeresen beszámoljanak szüleiknek napi ügyeikről. Az egymástól távol élő családtagok a későbbiekben is állandó levelezésben álltak egymással. Amolyan íratlan szabálynak számított az is, hogy a címzettet igényesen fogalmazott, informatív és lehetőleg érdekes levéllel illett megtisztelni. A nyomdában és a családtagoknál is hatalmas levelezés gyűlt össze, és bár e páratlan forrásanyag nem kis része megsemmisült, még így is sok ezer levél maradt fenn. Az MNL Békés Megyei Levéltára őrzi a nyomda iratanyagát, s ide került Kner Erzsébet és Haiman György hagyatékának jelentős része is. Sajnos a Kner Izidor házában több mint hatvan év alatt összegyűlt iratanyag ismereteink szerint megsemmisült, ugyanúgy, mint Kner Ilona és Kner Endre magániratai is. Különös szerencse, hogy Kner Imre üzleti levelezéséhez hasonlóan magánleveleit is indigóval írta, így 1944-ig a családtagok közötti párbeszéd egy részét megismerhetjük.

A Magyarországon fennmaradt iratanyagból a kötetünkben közölt sokszereplős diskurzust nem lehetett volna összeállítani. Ahhoz, hogy ez a forrásegyüttes összeálljon, szinte csodára volt szükség. A szerencsés eseménysorozat azzal kezdődött, hogy Erdős Ákosnak köszönhetően megismerkedtem Robert Elton Brookerrel, aki – micsoda véletlenek vannak – igen jól ismerte a Kner család történetét. Több találkozás után – ugyancsak Erdős Ákos hathatós közreműködésével – született meg az az ötlet, hogy írjunk közösen egy biográfiát Kner Albertről.22 Az Austinban élő Robert kutatásai során eljutott Kner Albert chicagói unokájához, Steve Frenkelhez, aki rendelkezésünkre bocsátotta nagyapja gondosan megőrzött hagyatékát. Ekkor derült ki az, hogy Albert kisiskolás kora óta gyűlő teljes levelezését, valamint az egész irattárát magával vitte Amerikába. A dobozokból előkerültek az 1940 után Chicagóba írott levelek is. A levelezés nagy részéről másolat készült. A jó szerencse ezzel egy időben még egy forrásegyüttest megnyitott, Haiman Ágnes – a levélírók között szereplő Haiman Hugóné Kner Ilonka unokája, Haiman György lánya – a Békés Megyei Levéltárnak adományozta nagymamája és szülei Albert chicagói hagyatékából családi kérésre kiemelt leveleit. Az így összeállt levelezésből már kirajzolódott a kötetünkben megjelent családi párbeszéd.

A válogatás nyitó dátumának 1938-at választottam, ebben az évben fogadták el az első zsidótörvényt, amely a levelekben leírt események sorát elindította. A záró időpont 1949, Kner Erzsébet kivándorlásának éve, ugyanekkor ismét lezárult az érdemi levelezés Amerika és Magyarország között. A közlésre szánt anyag összeállítása során egyszerre kellett szembenézni az anyagbőséggel és a hiányokkal. Albert chicagói hagyatéka nagyon gazdag, Imre hozzá írott leveleinek indigós másolatai is rendelkezésemre álltak, viszont az Albert által írott levelek közül csak az Imrének és Erzsébetnek küldöttek maradtak meg. Hozzá kell tennem, Kner Albert hagyatékát sem tudtuk egyelőre teljes egészében áttekinteni, onnan még előkerülhetnek különösen izgalmas dokumentumok. A válogatás során arra törekedtem, hogy lehetőleg nagy forrásértékű levelekből a család sorsát és a kort minél teljesebben bemutató diskurzus álljon össze. A családi levelek közé beillesztettem néhány, barátoknak, illetve barátok által írt levelet is. Kner Imre nem akarta öccse döntését nehezíteni, ezért a neki szóló leveleiben nem sorakoztatta fel a maradás mellett szóló valamennyi argumentumát, és a maga érzelmi motívumait sem fogalmazta meg olyan meggyőző erővel, mint egyik-másik barátjának. Hogy az ő álláspontja is maradéktalanul dokumentálva legyen, beillesztettem a válogatásba néhány olyan levelet, amelyet a szóban forgó kérdésekről közeli barátainak írt. A családtagok 1940–41-ben óvatosan fogalmaztak a magyarországi viszonyokról, Albert pesti ismerősei azonban nyíltabban beszéltek, ezért egy-két általuk írt levél is bekerült a kötetbe. Ugyancsak a teljesebb horizont bemutatása végett illesztettem a gyűjteménybe Kner Zsuzsa és Kner Mihály 1945 után papírra vetett, megrendítő leveleit.

Az átíráskor arra törekedtünk, hogy könnyen olvasható, világos szerkezetű szöveget tegyünk az olvasó elé. A leveleket a mai helyesírás és központozás szabályai szerint közöljük, a régies írásmódot egy-két olyan helyen tartottuk meg, ahol a korabeli írásmódnak önmagában jelentést tulajdonítottunk. A nyilvánvaló íráshibákat külön jelzés nélkül javítottuk. Az olvashatatlan vagy sérült részeket szögletes zárójelben jeleztük: [– –]. A keltezést meghagytuk az eredeti formában; ahol nem volt dátum, ott a borítékon látható postai bélyegző vagy a szövegösszefüggés alapján szögletes zárójelben közöltük a valószínűsíthető keltezést. Több helyen bekezdésekkel tagoltuk a szövegeket, ugyanis, különösen a légipostán feladott leveleknél, takarékoskodtak a papírral, s egybefüggő szövegeket írtak. Olykor egy-egy gondolatjellel jelezték, hogy új rész kezdődik. A válogatásban csekély számú angol nyelvű levél, illetve levélrészlet is szerepel, ezeket lefordítottuk; a szövegek Schmal Alexandra gondozásában nyerték el végleges formájukat.

A közölt levelek személyes dokumentumok, olyanok írták egymásnak, akik az érintett témákat, az említett személyeket jól ismerték. Olykor csupán utalásokat, keresztneveket használtak, mindez nem könnyíti meg a mai olvasó dolgát. A keresztnéven/becenéven említett személyek azonosítására a névmutató szolgál; szögletes zárójelben a szövegben vezetéknevet csak akkor írunk, ha a levélírók több azonosítható személyt is emlegetnek ugyanazon a keresztnéven. A szöveggondozás során arra törekedtünk, hogy alapos jegyzeteléssel segítsük az olvasót. A szövegekhez névmutatót, a keresztnevek és becenevek mutatóját és vázlatos családfákat csatoltunk. Az utószó is a Kner-univerzumban való eligazodást szeretné segíteni – reméljük, sikerrel.

*

A kötet elkészítésében nagyon sok segítséget kaptam. Robert Elton Brooker fedezte fel a chicagói hagyatékot; hol egyedül, hol Erdős Ákossal együtt nagy terjedelmű iratanyagot szkennelt. Segítségüket nem tudom eléggé megköszönni, ahogy Steve Frenkelnek és Carol Knernek is köszönettel tartozom azért, hogy a másolást lehetővé tették és a levelek közléséhez hozzájárultak. Nagyon köszönöm Haiman Ágnesnek, Haiman Pálnak, Haiman Péternek, Kéri Pálné Haás Juliannának és Haás Mariann-nak a tőlük kapott leveleket, fényképeket, információkat és a közlési engedélyt. Köszönettel tartozom a szövegbevitel munkájában segítő munkatársaimnak, Dukai Szabó Olga Zsuzsannának, dr. Füzesné Hudák Juliannának és Király Erzsébetnek. Ugyancsak hálásan gondolok Schmal Alexandrára, a kötet kiadói szerkesztőjére, akivel hasonló kíváncsisággal és intenzitással nyomoztuk a lábjegyzetek információit. Köszönettel tartozom továbbá egyes adatok pontosításában nyújtott szíves segítségéért Büky Virágnak, Farkas Zoltánnak, Ferkai Andrásnak, Gál Mihálynak, Győri Lászlónak, Hollós Máténak, Horváth Dezsőnek, Jalsovszky Katalinnak, Molnár Juditnak, Nádasdy Ádámnak, Plesznivy Editnek, Rényi Andrásnak, Susan L. Rothnak, Sívó Imrének, Szegő Jánosnak, Vikárius Lászlónak és Zamdmer Verának.

Erdész Ádám

Forrásjegyzék

1. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-58. A Kner-nyomda ir.

2. HU-MNL-BéML-XI.9.c.-56. A Kner-nyomda ir.

3. HU-MNL-BéML-XI.9.c.-71. A Kner-nyomda ir.

4. Magántulajdon.

5. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

6. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

7. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

8. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

9. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

10. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

11. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

12. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

13. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

14. Magántulajdon.

15. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

16. Magántulajdon.

17. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

18. Magántulajdon.

19. Magántulajdon.

20. Magántulajdon.

21. Magántulajdon.

22. Magántulajdon.

23. Magántulajdon.

24. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

25. Magántulajdon.

26. Magántulajdon.

27. Magántulajdon.

28. Magántulajdon.

29. Magántulajdon.

30. Magántulajdon.

31. Magántulajdon.

32. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

33. Magántulajdon.

34. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

35. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

36. Magántulajdon.

37. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

38. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

39. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

40. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

41. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

42. Magántulajdon.

43. Magántulajdon.

44. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

45. Magántulajdon.

46. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

47. Magántulajdon.

48. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

49. Magántulajdon.

50. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-79. A Kner-nyomda ir.

51. Magántulajdon.

52. Magántulajdon.

53. Magántulajdon.

54. Magántulajdon.

55. Magántulajdon.

56. Magántulajdon.

57. Magántulajdon.

58. Magántulajdon.

59. Magántulajdon.

60. Magántulajdon.

61. OSZK Kézirattár, Levelestár.

62. Magántulajdon.

63. HU-MNL-BéML-XI.9.b-59. A Kner-nyomda ir.

64. Magántulajdon.

65. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

66. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

67. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

68. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

69. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

70. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

71. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

72. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

73. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

74. Magántulajdon.

75. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

76. Magántulajdon.

77. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

78. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

79. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

80. Magántulajdon.

81. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

82. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

83. Magántulajdon.

84. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

85. Magántulajdon.

86. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

87. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

88. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

89. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

90. Magántulajdon.

91. Magántulajdon.

92. Magántulajdon.

93. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

94. Magántulajdon.

95. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

96. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

97. Magántulajdon.

98. MTA KIK Kézirattár, Ms 4588/160.

99. Magántulajdon.

100. Magántulajdon.

101. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

102. Magántulajdon.

103. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

104. Magántulajdon.

105. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

106. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

107. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

108. Magántulajdon.

109. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

110. Magántulajdon.

111. Magántulajdon.

112. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

113. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

114. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

115. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

116. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

117. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

118. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

119. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

120. HU-MNL-BéML-XIV.79. Haiman György ir.

A képek lelőhelye:

1., 3–7., 11–13., 15–17., 19–32. magántulajdonban;

2., 8–10., 14., 18. a Gyomai Kner Nyomdamúzeum,

33. az MNL Békés Megyei Levéltár tulajdona.

Jegyzetek

1 A Kner-nyomda fő üzleti profilja kezdettől fogva a közigazgatási nyomtatványgyártás volt, ebben az üzletágban a századforduló óta piacvezető cégnek számított Magyarországon. A nyomda kétévente adott ki könyv alakú nyomtatványárjegyzéket, amelynek alapján a jegyzők megrendelték az adott város, község évi közigazgatási nyomtatványszükségletének nagy részét.

2 Kner Mihály 1938-ban VI. gimnazista volt, az V. kerületi M. Kir. Állami Bolyai Főreáliskolába járt.

3 Kozma Lajos egyike volt Kner Imre legközelebbi barátainak. Az 1920-as évek elején együtt tervezték meg azokat a fametszetes barokk könyvek által ihletett, könyvművészeti jelentőségű sorozatokat, amelyek a könyves világban mindkettőjük számára nemzetközi elismerést hoztak. Kozma levelében (utóbb meghiúsult) kivándorlási terveiről írt Kner Imrének.

195 Mint az alábbiakban a levélírók többször említik, a rendszeres postaforgalom újraindulása előtt magyarországi és amerikai magyar újságok „Amerikából üzenik”, illetve „Amerikába üzenik” rovatai nyújtottak lehetőséget a kapcsolatfelvételre.

196 1944. március 19.

197 Monowitz (ma Monowice, Lengyelország), más néven Auschwitz III. Itt üzemelt 1941–45 között az IG Farben szintetikusgumi- és műbenzin gyára, a „Buna” (a műgumi nevéről), ahol összesen mintegy 20 ezer fogoly végzett kényszermunkát.

198 Vö. Balogh István: Békés békétlenség. A Békés megyei zsidók története, Tótkomlós–Budapest, 2007, 132–133.

199 Hanns Blaschke bécsi polgármester 1944. június 7-én munkásokat kért Ernst Kaltenbrunnertől, aki utasította Eichmannt, hogy néhány deportálószerelvényt Magyarországról ne Auschwitzba, hanem a Bécs melletti Strasshof elosztótáborba irányítsanak. Szegedről, Szolnokról és Debrecenből indultak vonatok Strasshof felé 1944. június 25–28. között összesen 15 ezer magyar zsidó deportálttal, akik Bécsben és környékén végeztek kényszermunkát. Vö. legutóbb: Szolnok – Strasshof – Szolnok. Tények és emlékek a Bécsben és környékén „jégre tett” Strasshofba deportáltakról, 1944–1948, szerk. Frojimovics Kinga–Molnár Judit, Szeged, SZTE ÁJTK Politológiai Tanszék–Szegedi Magyar–izraeli Baráti Társaság, 2022; lásd még ungarische-zwangsarbeit-in-wien.at/ (letöltve 2023. január 13.).

200 Kner Imréné Kulka Etelka.

201 Sugár Péter és György (vezetékneve ismeretlen).

202 Az Abonyi utcai Zsidó (ma Radnóti) Gimnázium épülete 1944 novemberében Nemzetközi Vöröskereszt védettséget kapott. A csoportos embermentés fedőszerveként ruhajavító műhelyek üzemeltek itt az ún. ruhagyűjtő kisegítő munkásszázad keretében. Vö. a 62. levelet (Haiman Hugóné és Kner Erzsébet Kner Albertéknek, [1945. augusztus 30.]).

203 A Collegium Josephinum fiúinternátust (VI., Vörösmarty u. 34/a) fenntartó Szűz Mária Társaság tagjai 1944–45-ben ötven gyerek és húsz felnőtt életét mentették meg. A házfőnök, Ván Zsuzsanna Mária 1991-ben megkapta a jeruzsálemi Yad Vashem Világ Igaza kitüntetését.

204 Lásd még a 63. levélben (Kner Mihály Fülep Lajosnak, 1945. szeptember 8.).

205 Zöld Sándor.

206 A levél második oldalának utolsó sorai hiányoznak.

207 Mata Jánosné Leitner Rózsi Mata János grafikus, fametsző, debreceni városi levéltáros felesége. Idősebbik gyermekük, ifj. Mata János a Kukori és Kotkoda című rajzfilm alkotója. Id. Mata János 1943-ban került kapcsolatba Kner Imrével, kettejük és a két család között szoros barátság alakult ki. Lásd Erdész Ádám: Egy elfeledett párbeszéd: Mata János és Kner Imre levelezése, in Uő: A Kner család és más történetek, Budapest, Osiris, 2017, 105–130.

208 Mata Jánosné 1945. március 1-jén kelt levelében írta meg Kner Mihálynak férje halálának történetét. Mata János 1944. október 26-án halt meg Nyírmihálydiban, felesége szerint az oroszok lőtték le. Mata Jánosné Kner Mihálynak, 1945. március 1. HU-MNL-BéML-XI.9.b.-58. A Kner-nyomda ir.

209 Skarlát.

210 Ma Bielawa, Lengyelország.

Utószó

1 Kner Imre Fülep Lajosnak, 1936. március 18., in Fülep Lajos és Kner Imre levelezése, összeáll. Sümegi György. Gyula, Békés Megyei Levéltár, 1990, 109.

2 Kner Imre Fülep Lajosnak, 1934. január 21., uo., 79.

3 Kner Imre Fülep Lajosnak, 1932. szeptember 14., uo., 45.

4 Erdész Ádám: Tanító, kutató, tervező: Haiman György munkásságáról, Békéscsaba–Gyomaendrőd, Kner Nyomda, 1992, 17.

5 Hírek Békés vármegyéből, Pesti Napló, 84. évf. 31. sz. 1933. február 8.

6 Kner Erzsébet: Visszaemlékezés, Szivárvány (Chicago), 1982. 8. sz. 90.

7 110. levél (Kner Erzsébet Kner Albertnek, 1947. november 11.).

8 Kner Izidor Kner Albertnek, 1932. június 2. (Magántulajdonban.)

9 Erdész: i. m., 20.

10 Fülep Lajos levelezése, id. kiad., 215.

11 1. levél (Kner Imre Kner Mihálynak, 1938. szeptember 11.).

12 4. levél (Kner Endre Kner Albertnek, 1939. február 12.).

13 Az Amerikába szánt kollekció Kner Albert örököseinek birtokában van. Tudomásom szerint hat sorozatból található Magyarországon is példány, ezek a következők: 40 schemes of packing; The Ludlow typeface and the multiplied Ludlow; A Simple way of producing typographical ornaments; Make your tipographical ornaments in your own workshop; A new material of typhographic ornamentation the variable line border; Some schemes of games. A kollekciók az Országos Széchényi Könyvtár és a Kner Nyomdamúzeum tulajdonában vannak.

14 Tápay-Szabó László: Kivándorlók, Ujság, 16. évf. 90. sz. 1940. április 21., 6.

15 Kner Albertről bővebben lásd Erdész Ádám: Kner Albert: Könyvművészet, reklám, látványtervezés, Békéscsaba–Gyomaendrőd, Kner Nyomda, 1999.

16 Róna Lajos Kner Albertnek, 1940. november 22. (Magántulajdonban.)

17 22. levél (Török Sándorék Kner Albertéknek, 1940. június 3.).

18 Kner Albert Kner Albertnének, 1943. február 4. (Magántulajdonban.)

19 Magyar Nemzet, 1. évf. 72. sz. 1945. július 28.

20 Kner Erzsébet életrajzi adatai. Elmondása alapján, valamint régi iratok és levelek adataiból kiegészítve lejegyezte Chicagóban 1990. május 12–31. között Haiman György. (Magántulajdonban.)

21 György Haiman: Nicholas Kis, a Hungarian Punch-cutter and Printer, 1650–1702, San Francisco, 1983, 450.

22 Robert Elton Brooker III. – Ádám Erdész: Albert Kner. Artist, Icon, Legend, Budapest, Corvina – Boston, MA, Club of Odd Volumes, 2023. A magyar kiadás előkészületben van.

Családfák

Kner család

Grünberger család

Netter család

Tartalom

I.
1938–1942

1.
Kner Imre Kner Mihálynak
(1938. szeptember 11.)

2.
Kner Imre Kozma Lajosnak
(1939. január 3.)

3.
Kner Imre Móricz Miklósnak
(1939. január 3.)

4.
Kner Endre Kner Albertnek
(1939. január 12.)

5.
Kner Albert Kner Imrének
([1939. február 14.])

6.
Kner Imre Kner Albertnek
(1939. február 15.)

7.
Kner Albert Kner Imrének
(1939. február 22.)

8.
Kner Albert Kner Imrének
(1939. június 21.)

9.
Kner Albert Kner Imrének
(1939. augusztus 22.)

10. Kner Imre Kner Albertnek
(1939. augusztus 24.)

11. Kner Albert Kner Imrének
(1939. december 27.)

12. Kner Imre Kner Albertnek
(1939. december 29.)

13. Kner Albert Kner Imrének
(1940. február 13.)

14. Kner Endre és Kner Imre Kner Albertéknek
(1940. április 27.)

15. Kner Albert Kner Erzsébetnek
([1940. május 15.])

16. Török Sándorék Kner Albertéknek
(1940. május 18.)

17. Kner Imre Kner Albertnek
(1940. május 24.)

18. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1940. május 28.)

19. Bródy László és Bródy-Maróti Dóra
Kner Albertnek
(1940. május 31.)

20. Kner Endre és Kner Imre Kner Albertéknek
(1940. június 1.)

21. Török Sándorék Kner Albertéknek
(1940. június 3.)

22. Lénárd Ernő Kner Albertnek
(1940. június 10.)

23. Haiman Hugóné és Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1940. június 20.)

24. Kner Albert Kner Imrének, Kner Endrének és Kner Izidornénak
(1940. június 30.)

25. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
([1940. július 1.])

26. Kner Endre Kner Albertéknek
(1940. július 2.)

27. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1940. július 27.)

28. Kner Endre Kner Albertéknek
(1940. szeptember 10.)

29. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1940. szeptember 13.)

30. Kner Endre Kner Albertéknek
(1940. október 12.)

31. Kner Erzsébet Kner Albertnek
(1940. október 19.)

32. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1940. október 20.)

33. Kner Endre Kner Albertéknek
(1940. december 6.)

34. Kner Albert Kner Imrének és Kner Endrének
(1940. december 11.)

35. Kner Albert Kner Imrének
(1941. január 10.)

36. Kner Endre Kner Albertnek
(1941. január 15.)

37. Kner Albertné Kner Erzsébetnek
(1941. február 1.)

38. Kner Imre Kner Albertéknek
(1941. február 9.)

39. Kner Albert Kner Imrének
(1941. február 20.)

40. Kner Imre Kner Albertnek
(1941. február 23.)

41. Kner Imre Kner Albertnek
(1941. április 5.)

42. Kner Endre Kner Albertnek
(1941. április 12.)

43. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1941. április 14.)

44. Kner Imre Kner Albertnek
(1941. április 17.)

45. Bródy László Kner Albertnek
(1941. május 19.)

46. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1941. június 2.)

47. Kner Endre Kner Albertéknek
(1941. június 4.)

48. Kner Albert Kner Imrének
(1941. június 24.)

49. Kner Imre Kner Albertnek
(1941. július 7.)

50. Kner Albert Kner Imrének
(1941. augusztus 9.)

51. Kner Endre Kner Albertnek
(1941. augusztus 21.)

52. Kner Imre Kner Albertnek
(1941. augusztus 23.)

53. Kner Erzsébet és Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1941. szeptember 8.)

54. Kner Endre Kner Albertéknek
(1941. október 7.)

55. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1941. október 7–8.)

56. Kner Imre Kner Albertnek
(1941. október 11.)

57. Kner Endre Kner Albertéknek
(1941. november 25.)

58. Kner Albert és Kner Izidorné vöröskeresztes táviratváltása
(1942. január–február)

59. Bródy-Maróti Dóra Kner Albertéknek
(1942. április 9.)

II. 1945–1949

60. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1945. augusztus 14.)

61. Kner Zsuzsa Mata Jánosnénak
(1945. augusztus 19.)

62. Haiman Hugóné és Kner Erzsébet Kner Albertéknek
([1945. augusztus 30.–szeptember 8.])

63. Kner Mihály Fülep Lajosnak
(1945. szeptember 8.)

64. Kner Erzsébet és Kner Zsuzsa Kner Albertéknek
(1945. október 6.)

65. Kner Albertné Haiman Hugónénak, Kner Erzsébetnek és Sugár Imrénének
(1945. október 21.)

66. Kner Albert Haiman Hugónénak és Kner Erzsébetnek
(1945. november 14.)

67. Kner Albert Haiman Hugónénak és Kner Erzsébetnek
(1945. november 28.)

68. Kner Mihály Rácz Lajosnak
(1945. december 5.)

69. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1945. december 6.)

70. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1945. december 30.)

71. Haiman Györgyék Kner Albertéknek
(1946. január 6.)

72. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1946. január 24.)

73. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1946. február 16.)

74. Kner Zsuzsa Kner Albertéknek
(1946. február 19.–március 11.)

75. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1946. március 8.)

76. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1946. március 14.)

77. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1946. március 28.)

78. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1946. március 30.)

79. Haiman György Kner Albertnek
(1946. április 4.)

80. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1946. április 20.)

81. Haiman Hugóné Kner Albertnének
(1946. április 20.)

82. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1946. május 7.)

83. Kner Erzsébet Kner Albertnének
(1946. július 17.)

84. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1946. július 31.)

85. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1946. augusztus 3.)

86. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1946. augusztus 6.)

87. Haiman György Kner Albertnek
(1946. augusztus 7.)

88. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1946. augusztus 14.)

89. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1946. augusztus 21.)

90. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1946. szeptember 7.)

91. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1946. október 16.)

92. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1946. november 25.)

93. Kner Albert Kner Erzsébetnek
([1946.] december)

94. Kner Erzsébet Kner Albertnének
([1946. december 24. után])

95. Haiman Györgyné Kner Albertnének
([1946. karácsony után])

96. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1947. január 12.)

97. Kner Erzsébet Kner Albertnek
(1947. február [?])

98. Kner Zsuzsa Fülep Lajosnak
(1947. február 5.)

99. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
([1947. március eleje–április 19. között])

100. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1947. április 5.)

101. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1947. április 19.)

102. Kner Erzsébet Kner Albertnek
(1947. június 19.)

103. Haiman Hugóné Kner Albertnek
(1947. július 8.)

104. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1947. július 12.)

105. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1947. augusztus 4.)

106. Haiman Hugóné Kner Albertéknek
(1947. szeptember 25.)

107. Kner Albertné Kner Erzsébetnek
(1947. szeptember 28.)

108. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1947. október 19.)

109. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1947. október 25.)

110. Kner Erzsébet Kner Albertnek
(1947. november 11.)

111. Kner Erzsébet Kner Albertéknek
(1948. január 21.)

112. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1948. február 14.)

113. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1948. június 20.)

114. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1948. szeptember 1.)

115. Kner Albertné Kner Erzsébetnek
(1948. szeptember 6.)

116. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1948. november 1.)

117. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1948. november 26.)

118. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1949. január 16.)

119. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1949. február 7.)

120. Kner Albert Kner Erzsébetnek
(1949. március 19.)

Képek

Utószó

Forrásjegyzék

Személyek mutatója

Családfák

Kner család

Grünberger család

Netter család

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4298 4
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License