Borítószöveg

Az orosz alvilág elől menekült Budapestről. Aztán a francia idegenlégió legendás mesterlövésze lett. André Calvi, akivel egy zűrös afrikai ország fővárosában találkozunk, amikor épp célba veszi a Kreml örökké rejtőzködő, rettegett fegyverkereskedőjét... A szálak Teheránon át egészen Budapestig vezetnek, a hidegháború idején elrejtett orosz miniatombombák rejtekhelyéig. Oligarchák, miniszterek, egy gyönyörű magyar nő Londonban, titkosügynökök, és egy elsöprő szerelem története – minden adott egy letehetetlenül izgalmas kémregényhez, ahol végül pár másodpercen múlik szinte minden...

Frei Tamás nagy sikerű akcióthrillerei a hatalomról és a pénzről, a politikai és érzelmi játszmákról szólnak. A szerző mesteri módon keveri a fikciót a valósággal, miközben izgalmas történetbe csomagolva tárja elénk a világpolitika mindig aktuális kérdéseit, és egészen elképesztő összefüggésekre irányítja rá a figyelmet. Az események sodrában ráadásul bepillantást nyerhetünk a kulisszák mögé: megismerjük, miként köttetnek meg a tisztességtelen és korrupt politikai alkuk, hogyan gondolkodnak valójában a történelmet alakító kulcsszereplők.

© 2023 Frei Tamás

© 2023, 2026 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Müller Péter

Borítófotó © freepik.com

Szerzőfotó © Ritter Doron

ISBN 978-615-128-099-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Horváth Anita és Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban

www.booklove.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet anyagát szakmailag ellenőrizték:

JÁSZBERÉNYI ZOLTÁN,
az E.ON Magyarországi Földgáztárolási Zrt. operatív vezérigazgatója, az Egyesített Európai Gáztárolói Infrastruktúra Szervezet alelnöke, a Magyar Bányászati Szövetség vezetőségi tagja

CHILKO FERENC ALEZREDES,
1986–96 között a budapesti gyilkossági csoport parancsnoka, az Életvédelmi és Rablási Alosztály vezetője

EÖTVÖS GYÖRGY CSALÁDTÖRTÉNÉSZ,
a Magyarországi Örököskutatók Országos szövetségének társelnöke

DR. FARKAS TIVADAR VEZÉRŐRNAGY,
főiskolai tanár

A regény szereplőit a képzelet szülte. Bármilyen hasonlóság létező személyekkel csakis a véletlen műve lehet. A „díszletek” viszont többnyire valóságosak. A kitalált figurák – néhány indokolt kivételtől eltekintve – létező helyszíneken, utcákon, épületekben, létező szervezetek és vállalatok útvesztőiben mozognak. Az esetek többségében valóságosak a regényben szóba kerülő szerződések is, az adatok, számok, fegyverek, útvonalak és lényegében minden apró részlet, ami a kitalált szereplőket körülveszi.

A múltra utaló események is mind megtörténtek, szereplőik, hőseik és áldozataik – a halottakat leszámítva – köztünk élnek még ma is.

Az összefüggések viszont csak a szerző fantáziavilágában állnak így össze. Beutazva a regényben érintett országokat és helyszíneket, találkozva és sokat beszélgetve a képzeletbeli történet fiktív szereplőihez hasonló igazi személyekkel, az ő tolla ilyen világot álmodott. De hogy miként lehet ez a valóságban?

Ezt mi már valószínűleg sosem tudhatjuk meg…

Monrovia – Libéria

A töltény a puskacsőben arra várt, hogy végre megtehesse nyolcszáz méteres, halálos útját. A napsütéstől szinte megolvadva készült a másfél másodperces száguldásra, hogy aztán alagutat vájhasson a puha agysejtekben…

A forró afrikai levegő még a helyieket is fullasztotta. Libériában már három hónapja nem esett az eső, a fővárost púderszerű homok borította. Lelassult az élet, mint ilyenkor Afrikában mindig.

A földszintes, bádogtetős, golyó szaggatta Monroviában nem volt áram, ezért a plafonokról lógó ócska ventilátorok mozdulatlanul porosodtak. Néhány benzinkútnál, ahol generátor és mélyhűtő is üzemelt, amerikai dollárért adtak ugyan jégkockákat, de ez a luxus alapvetően csak a seftes helyiek vagy a valamilyen okból idekeveredett külföldiek kiváltsága volt. Főleg az ENSZ-katonáké. Hideg italt az elmúlt hetekben csak ők ittak.

A nyomorban vergődő libériaiak többsége viszont közben egyre jobban szomjazott, mert a homokos talajban mélyre ásott kutak idén is kiszáradtak. A műanyag kólásüvegekben hónapokkal ezelőtt félretett víz mostanra már megposhadt. A kórházak – csakúgy, mint tavaly ilyenkor – ismét megteltek, a bejáratok előtt felpuffadt hasú gyerekek feküdtek. A nemzetközi segélyszervezetek kezdtek kifogyni a vitaminsűrítményekből. Mindenki arra várt, hogy végre megjöjjön az esős évszak.

A gyémántkereskedők utcája a Hadügyminisztérium sarkán kezdődött, a főváros kellős közepén, a legforgalmasabb csomópontban. A környező mellékutcákban az ajtó nélküli boltok koszos falának tövében, az árnyékba húzódva, színes lepedőkbe csavart nők guggoltak. A belőlük áradó fülledt bűz elárulta, hogy a kutak kiszáradása óta nem mosakodtak. Előttük, a földön régi varrógépek porosodtak, vagy összehajtogatott újságpapíron fésűk és ollók hevertek. Ők voltak a helyi szabók és fodrászok…

A kereszteződésben – állandó hangzavart okozva – ócska japán autók dudáltak.

Vezetőik hangosan kiabálva próbálták elterelni az útból az összevissza lődörgő embereket, miközben még a beszakadt aszfalt gödreit is kerülgették. Néhány autó ennek ellenére „megfeneklett”. A soha ki nem javított út kátyúi néhol ugyanis már olyan mélyek voltak, hogy az embersűrűben egyetlen rossz kormánymozdulat is elég volt ahhoz, hogy valamelyik autó alváza felüljön. Ilyenkor ott ragadt a gödör szélén, és ezzel még nagyobb káoszt okozott.

A kocsik tulajdonosai, akik ezüstnek tűnő, vastag alumíniumláncokat és errefelé ismeretlen amerikai baseballcsapatok mezét viselték, azonnal kihúzták az ablakkeretbe feszített rozsdás szögeket, és kiszálltak. Libériában a portól eltömődött zárak helyett szögekkel tartották csukva a kocsiajtókat. A vezetők kikászálódtak, és a hatalmas szögekkel hadonászva a többi dudáló sofőrtől követelték, hogy segítsenek nekik kiemelni az autó megsüllyedt oldalát a kátyúból.

Afrika mindennapjai itt így teltek, ilyen feszült, mocskos, ragadós káoszban.

A gyémántkereskedők utcájában csak a szürke betonfalakra festett feliratok jelezték, hogy az üzletekben mivel is foglalkoznak. A Hadügyminisztérium sarki épületét védő rohamsisakos, terepruhás katonák ujjukat mindig a gépfegyverük ravaszán tartották, és fél szemmel állandóan azt figyelték, hogy mi történik a jobb oldali utcában, a gyémántüzletekben.

A kereskedőktől ugyanis az „álcázott” védelemért naponta több pénzt kaptak, mint amennyi havi zsoldot a libériai hadsereg fizetett nekik. Így aztán inkább védték a polgárháborús övezetekből ide csempészett „véres gyémántokkal” üzletelő ékszerész bűnözőket, mint magát a minisztériumot. Oda sem figyeltek arra, hogy a rozsdás vasrácsokkal körbezárt épület legtetején, a hatodik emeletet lezáró betontetőn már órák óta mozdulatlanul fekszik a „magyar”.

Nem tudtak róla, mert nem vették észre, amikor az éjszaka sötétjében feljutott.

A „magyar” nagy szórású lőszert választott, mert a célpont – ezt lemérte távcsővel – több mint nyolcszáz méterre ment be az ajtón. Első pillantásra még így, fegyverrel a kezében sem gondolta volna róla senki, hogy pár évvel ezelőttig deszantos katona, idegenlégiós volt. Hosszú zongoristaujjak. Mélyen ülő, sötétbarna és állandóan figyelő szem. Még nem volt negyvenéves, de hátrasimított hajába már pár ősz hajszál vegyült.

Nyúlánk alkata sem árult el a múltjából semmit, mert a ruháját nem feszítették edzőtermekben felpumpált szivacsizmok. Az erős, kőkemény testet csak a nagyon ritkán ölelt nők fedezték fel. Közülük a legtapasztaltabbakat aztán rabul ejtette néhány seb és apró izom olyan pontokon, ahol korábbi férfikalandjaiknál ezek a nők semmit sem tapintottak. Ilyenkor pár pillanatra megérezték, és ez nagyon izgatta őket, egy, számukra rejtélyes élet tréningjét.

De most már hosszú-hosszú évek óta egyetlen nő sem került olyan közel hozzá, hogy a testéből kérdéseket „kiolvasva” válaszokat is kaphatott volna…

A bőre a nap elől bújó, de a trópusokon láthatóan mégis sokat időző férfié volt. A szabadban, az afrikai természetben töltött évek „egymásra égett” barnasága. Az élet unalmától és a napi robottól megszabadult értelmiséginek gondolta volna bárki, főleg ha valamelyik európai kávéház teraszán találkozik vele kigombolt, galléros, hófehér ingben. Ami persze néha előfordult, mindig francia újsággal a kezében, de nem ma…

Ma itt volt, és azért választott nagy szórású lőszert, mert ez a töltény ekkora távolságban is megtartja az „energiáját”. Vagyis a becsapódása nyolcszáz méter után is halálos. Hátránya viszont, hogy „szóródik” – a legkisebb szél is eltéríti a röppályáját. Fejlövést a légiósok ötszáz méter fölött ezzel a lőszerrel ilyen erős szélben, mint amilyen ma fújt, nem is vállaltak volna. De hát ő volt a „magyar”, a legpontosabb. Egy másik életben – francia kiképzőtisztje az idegenlégióban mindig ezt mondta neki –, egy másik életben valószínűleg aranyérmekért versenyzett volna céllövészetben. De neki nem volt másik élete, neki ez jutott, a meggyilkolt üzlettárs, az eltűnt család, menekülés Magyarországról, egy műanyag kisautó állandóan a zsebében, a francia idegenlégió, és most, még most is, évekkel az egész szörnyűség után, a célkereszt itt, egy ajtóra irányítva, amin majd nemsokára kilép egy orosz fegyverkereskedő, a „halál boltosa”…

A puska mellett szélerősségmérő és digitális hőmérő feküdt. Az orosz férfi még mindig bent volt az épületben, bent, az ajtó mögött, most már órák óta. Föntről, a minisztérium tetejéről jól lehetett látni a zsúfolt utcát, a homokos járdán céltalanul hömpölygő Afrikát. Egész Libéria munkanélküli, mégis mindenki elfoglaltnak látszik. Egymásnak próbálnak eladni félig rohadt gyümölcsöt, ócska napszemüveget, kínai cigarettát, de persze senkinek sincs pénze, ezért aztán az egésznek nincs semmi értelme, mint ahogy az életnek sincs semmi értelme Afrika nagy részén. Az emberek mégis mindennap újra próbálkoznak rendületlenül. André – mert így hívták a magyart – nem értette őket. Innen, a magasból csak apró, színes, cikázó pontokat látott, és mozdulatlan ajtót.

Aztán hirtelen pirosan kezdett villogni a szelet érzékelő műszer. Az eddigi húsz kilométeres erősségű szél újabb négy kilométerrel gyorsult, úgyhogy most már huszonnégy kilométeres sebességgel fújt keresztül a poros Monrovián.

Az Atlanti-óceán felől jött, és André azonnal tudta, hogy ettől most hirtelen minden nagyon bonyolult lesz. Ekkora távolságból ugyanis ez a szél több mint egy méterrel viszi majd félre a lövedéket, ez volt a tapasztalata. Válthatna töltényt – gondolta –, betehetne nehezebb lőszert, mert azt nem tudja ennyire elsodorni a szél.

De a nyolcszáz méter nagyon sok, nagyon messze van az ajtó, a súlyosabb lőszer lelassulna, erejét veszítené, és a találat esetleg nem lenne halálos… Úgyhogy maradt a „szóródó” tölténynél, és a célkereszt odébb siklott, egészen a ház széléig. André lepillantott, kalkulált, röppályát számolt, és aztán még egy kicsit igazított. Az emberi fej nincs húsz centi széles…

Most már majdnem két méterrel kell mellé céloznia, hogy eltalálja! És ekkor meglátta a hőmérőt is. Újabb baj! A szél meleg levegőt is hozott. Most három fokkal többet mutatott a hőmérő, mint pár perccel ezelőtt. Ez nyolcszáz méteren húsz centit emel majd a találaton. Az „esés” miatt viszont André már eddig is fölé célzott, majdnem három méterrel az ajtó fölé. Úgyhogy most újra kalkulált, még erősebben átfutott fején a gondolat, hogy mégiscsak töltényt kellene cserélnie, de aztán mégsem.

A célkereszt megint megmozdult, André most néhány centit lefelé billentette. Tudta, hogy mit kell eltalálnia, hogy mi a cél. Az ajtó felső közepe, ahol majd kilépéskor a „halál boltosának” a feje lesz, de a távolságbecslő a tuningolt, sokszorosan nagyító távcső közepén, a fekete kereszten most a gyémántkereskedés tetejét, az épület felső szélét, az ereszcsatornát látta. Az igazi cél, az ajtó, lefelé, balra, a távcső képének majdnem a szélén látszott csak. Április volt, libériai helyi idő szerint épp elmúlt dél.

Ha nyílik az ajtó, meghúzza a ravaszt, és bár szinte a tető szélére céloz, ebben a szélben, ekkora távolságból és harminchét fokos hőségben fejtalálat lesz belőle. Így kell lennie, hiszen így szokott lenni…

Viktor Bulakin érezte, hogy mennie kellene. Már órák óta alkudozott a libanoniakkal, számára szokatlanul hosszú ideje. Ő ennél sokkal gyorsabban szokott üzletet kötni, még ilyen hatalmas tételben is. A hatvanéves orosz férfi kényelmetlenül ült a monroviai ékszerészet pultjánál. Százhúsz kilós, túlsúlyos ember volt. Vastag tokája megnyújtotta felpuffadt arcát, fenekét pedig nyomta az egyszerű szék, amire a tárgyalás kezdetén leült. A betonpadlójú, lefüggönyözött, fülledt helyiség sarkában barnára festett hatalmas páncélszekrény állt, azt az illúziót keltve, mintha itt tényleg gyémántokkal kereskednének. Nem pedig háborúkkal és életekkel…

A széf melletti asztalt összekarcolt üveglap borította. Rozsdás, régi ventilátor állt rajta. Nem működött persze, hiszen a városban ma sem volt áram. A fal mellett négy fehér köpenyes, burnuszba öltözött libanoni ült, de Bulakinnal csak egyikük beszélt. Az arab férfi makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy a „halál boltosa” egyszerre két rakétaelhárító rendszert is szerezzen nekik, mert ők iráni megbízóik utasítását követve csak és kizárólag így hajlandóak üzletet kötni vele…

Az orosz férfi egészségtelen, stresszes élet nyomait viselte az arcán. A libériai száraz por nemcsak a cipőjét és karján a vörös szőrszálakat borította be, de gondozatlan bajuszát is. Ránézve senki sem hitte volna, hogy a CIA becslése szerint ez az ember hatmilliárd dolláros vagyonnal rendelkezik. Senki nem gondolta volna, hogy ő az, aki 2002-ben Afganisztánban egyszerre szállított fegyvert az egymással harcoló Északi Szövetségnek, a táliboknak és az amerikaiaknak is.

Vagyonokat keresett vele.

De pár évre rá Kelet-Kongóban is alig volt olyan lázadó, aki nem az ő fegyvereivel lövöldözött. Közben ellátta Kolumbiában a FARC-gerillákat éppúgy, mint Libanonban a Hezbollahot.

Az orosz katonai hírszerzés egykori tábornokából mára hat ország útlevelét cserélgető milliárdos lett, aki tíz hatalmas Antonov repülőgéppel szállított bárhová fegyvert, ahol csak szükség volt rá. Legutóbb – miután korrupt francia hivatalnokoktól még időben értesítést kapott – a levegőben regisztráltatta át föld-levegő rakétákat csempésző gépét Egyenlítői-Guineába, ahol korábban pár millió dollárért megvásárolta az államfő „barátságát”. A diktátor a most már guineai gépnek személyesen adott leszállási engedélyt, úgyhogy a francia titkosszolgálat értelmetlenül és reménytelenül várt rá az eredeti célországban, Sierra Leonéban…

– A Kharg-szigetet éppúgy félti az ajatollah, mint a Teherán környéki föld alatti létesítményeket – mondta a libanoni, láthatóan nem engedve abból, hogy az orosz egyszerre két PMU2-es légvédelmi rakétarendszert szerezzen és adjon el nekik.

A „létesítményeket”, mosolyodott el alig észrevehetően Viktor Bulakin. Iránban tehát így hívják a világ elől elrejtett és letagadott, de nemsokára elkészülő atomrakéta-silókat: létesítményeknek. És most már csak benne bíznak… Pár hónapja, amikor titokban és illegálisan felkínálta az ajatollahnak a nagy hatótávolságú orosz PMU2-es rakétaelhárító rendszert, nos, akkor még szóba sem álltak vele. Inkább hivatalosan vették meg Moszkvától a célnak aligha megfelelő, sokkal gyengébb TOR M–l-est, a rövid hatótávolságú orosz légvédelmi rendszert.

Pedig az irániaknak a Bulakin által felkínált PMU2-es kellett volna, csak azt – hiába volt orosz fegyver – Moszkva legálisan nem adhatta el nekik. Tiltották a nemzetközi szerződések. A külvilág számára úgy tűnt, hogy Moszkva azért beszélte rá az ajatollaht a gyengébb fegyverekre, mert legálisan akart üzletelni vele, és legálisan csak azt adhatta oda.

Oroszország újabban ugyanis mindent megtett azért, hogy „szalonképessé” váljon a világ közvéleménye előtt, és kiszorítsa a nemzetközi fegyverpiacról a Bulakin-féle elszabadult ügyeskedőket.

Az orosz elnöknek láthatóan ez volt a célja. A kőolajlelőhelyek után most már a fegyverexportot is vissza akarta venni orosz állami kézbe. Ilyen szelek fújtak mostanság Moszkvából. Ahogy tilos volt olajmezőket privatizálni, úgy most már nem volt szabad orosz fegyverekkel sem magánüzleteket kötni. Mert az amúgy fejletlen orosz gazdaságnak lényegében csak ez a két „keményvaluta”-bevétele maradt, a nyersanyagok és a fegyverek.

Bulakin felfogta ugyan az orosz elnök szándékát, hiszen tiszta képlet volt, de nem vette komolyan. Egyszerűen azért nem, mert bár az orosz elnök értett az olajhoz, Bulakin szerint nem sok köze volt a fegyverekhez. A neki ellentmondó oligarchákat – a többi tolvaj olajmilliárdost megrettentve – letartóztathatta és atomhulladék-temetőkön épített börtönökbe zárathatta, de a nemzetközi szerződéseket titokban kijátszó fegyverüzleteket mégsem államosíthatta vissza.

Mert mit tudott Oroszország legálisan Iránnak ajánlani? Nem azt, amire Iránnak valójában és igazából szüksége lett volna, vagyis a nagy hatótávolságú PMU2-es rendszert. A hivatalos orosz állami fegyverkereskedelem legálisan csak a célra, az atomlétesítmények védelmére lényegében alkalmatlan rövid hatótávolságú rendszert adhatta el Iránnak.

Amivel az irániak nem is mentek semmire.

Az iráni atomprogramot nem sikerült megvédeniük, mert ezt az ócskább rendszert – ahogy Bulakin előre megjósolta – nemrégiben könnyedén kikerülték az izraeli robotrepülőgépek és ballisztikus rakéták…

Úgyhogy most mégiscsak az ő pajzsa, az ő védelmi rendszere kell, megszegve minden létező fegyverzetkorlátozási szerződést és embargót. Ezért ültek ők most itt, a világ végén, Libériában, ebben a koszos lyukban, és ezért közvetítettek az Afrika zsidóinak tartott libanoniak, akik pénzért bármire képesek voltak. Bulakin persze pont ezért szeretett velük dolgozni, mert magából kiindulva értette a logikájukat. Nekik is csak a pénz és csak a nyereség számított. Jobban hitt az ő szavukban, mint az iráni főpapok ígéreteiben.

A hófehér burnuszba, az arabok hosszú, patyolattiszta köpenyébe öltözött libanoniakat hallgatva Bulakin azt gondolta, hogy az iszlám forradalom vérgőzös irányítói Teheránban nagyon megijedhettek. A legutóbbi izraeli légicsapás óta a jelek szerint már nemcsak az atomprogramjukat, hanem most már az Irán olajtartalékának nyolcvan százalékát rejtő Kharg-szigeteket is nagyon féltik.

– Majréznak a főnökeitek, ugye? – kérdezte váratlan nyerseséggel a hangjában, mert ki akarta zökkenteni a tárgyalást az órák óta sehová sem tartó zsákutcából. – Egyetlen rendszert indítottam csak útnak, egyetlen PMU2-est. Egyelőre nincs másik – hazudta teljes természetességgel, és felállt.

Mennie kell!

Ennyi időt nem tölthet itt, ez kezd veszélyessé válni. Libériában nem volt útlevélkontroll, de mégiscsak itt állomásozott az ENSZ. Egy rakás szerencsétlen kék sapkás pakisztáni, de akkor is, nem kell kísérteni a sorsot, a várost telerakták ellenőrző pontokkal. Ezt a játszmát úgyis elhúzza még pár hétig, mert az idő neki dolgozik. A második rendszert így másfélszer annyiért fogja eladni, mint az elsőt. Bulakin biztos volt ebben, mert ha egy vásárló ennyire nyilvánosan megszorul, mint most az irániak, nos, akkor mindig így szokott lenni. Fizetni kell a korábbi tévedésekért… Ezért volt már természetesen mindkét szállítmány napok óta és egyszerre úton.

– A hajó merről érkezik? – kérdezte szinte csak mellékesen az a libanoni, aki az ajatollaht képviselte.

Ügyes, gondolta Viktor Bulakin, és miközben rátette kezét a kilincsre, hogy kilépjen a forró afrikai utcára, hátrafordulva csak ennyit mondott:

– Ahonnan a fát szállítják. – Aztán kinyitotta az ajtót…

A távcsőben megmozdult a kilincs, aztán az ajtó is, de csak pár centit, utána megállt. A „magyar” éberen figyelt, jobb szeme a távcsövön, a testsúlyát – miközben hasalt – lassan a bal könyökére helyezte. Az ajtó nyílt tovább, André mély levegőt vett, aztán benn tartotta. A fegyver most már meg sem mozdul a kezében, lassan húzni kezdte a ravaszt, bal szeme pedig közben elnézett a távolba, hogy lássa a teljes képet. Egy villanásra mintha észrevette volna, ahogy a színes emberkavalkádból határozottan az ajtó felé lépnek eddig sehol sem volt fehér emberek, mintha látta volna a porfelhőt is, amit a gyémántüzlet előtti utcából fújt be hirtelen egy erősebb széláramlat, de akkor már a jobb szeme a távcsőben észlelte a kilépő nagy testű, kövér embert. Az ujja már húzta, feszítette a ravaszt, innen már nincs visszaút, csak a rutin sugallata, hogy az a porfelhő, az a szellő majd még oldalba löki a töltényt, úgyhogy a benn tartott levegő utolsó préselésével kicsit odébb állította a cső végét, de ez már nem számolás, röppálya-kalkuláció volt, egyszerűen csak ösztön, érzés, tapasztalat, és a golyó elindult másfél másodperces, hosszú útjára…

Viktor Bulakin először azt hitte, hogy fellökte valaki. Hatalmas erővel taszították meg a vállát, de aztán rájött, hogy más történhetett, mert nem látott maga körül senkit, viszont hirtelen minden lelassult és kitisztult. Nekiesett az ajtónak, bal keze még fogta a kilincset, és ekkor, pár másodperc késéssel, eljutott a füléhez egy tompa, fémesen csattanó távoli hang. Egy elfojtott dörrenés… Más talán meg sem hallotta volna, de ő ismerte a mesterlövészfegyvereknek ezt a különleges, mély, ólmos hangját, és a fejében egyetlen pillanat alatt összeállt az ijesztő kép.

Ekkor váratlanul megérezte az éles, tépő fájdalmat is, meglátta a szétfröccsenő vért, a tekintete most már észrevette, amit addig nem érzett és nem látott, hogy eltűnt a válla, hogy a jobb karja leszakadt, és úgy érezte, mintha a tüdejéből kiszivattyúznák a levegőt…

Elképesztő erejű és fájdalmas szakadás volt ez a testén kívül és belül. Az egész egyetlen pillanat alatt történt, de neki többnek tűnt, számára megállt az idő. Aztán a fájdalom, most, hogy már majdnem elviselhetetlenné vált, és Bulakin ordított tőle, a fájdalom egyetlen pillanat alatt váratlanul és érthetetlenül eltűnt. Most már nem érzett semmit. Szinte kívülről látta önmagát, ahogy a bal keze még mindig tehetetlenül kapaszkodik a kilincsbe, de már képtelen tartani a súlyt, és aztán hirtelen, mintha csak hosszú, néma mély úszásból bukna a víz felszínére, egyszerre rárobbant minden zaj. Az utca dübörgése és a sikolyok. Egy villanásnyira az ajtó résén keresztül, mintha csak lefényképezte volna, a libanoniak döbbent tekintetét is látta, de ebből az egész zűrzavarból mégis élesen kivált a ráordító orosz hang: „Viktor, szmotri namenya” – Viktor, nézz rám! És ekkor tudta, érezte, hogy bármi történt is, ő még él, hogy élni fog, mert mindezt nem érzékelné, nem hallaná, ha nem így lenne…

André a fegyver távcsövében pontosan látta, ahogy a súlyos lőszer szinte letépi a férfi vállát. Látta, ahogy a karja fröccsenve az ajtónak csapódik, és ahogy a kövér test a kilincsbe kapaszkodva a földre esik. Nyolcszáz méterről viszont még a távcsőben sem tudta megállapítani, hogy vajon a tüdőt is széttépte-e a lövés, hogy halálos lesz-e a következő pár perc, vagy sem. Először nem is arra gondolt, hogy kicsit félrement a golyó, hanem csak arra, hogy a férfi keserves kínnal hal majd meg. Utána viszont azonnal bevillant az utcán keresztbe fújó széláramlat, és végül valahonnan mélyről, egyáltalán nem tudatosan, szinte csak derengve, de egyik pillanatról a másikra belehasított a felismerés is, hogy valami nincs rendben…

Az afrikai feketékkel zsúfolt utcán felbukkanó fehér férfiak, akik váratlanul jelentek meg – de honnan? –, és mind az ajtó felé léptek, ez volt a rendellenes, most már biztosan tudta. Pár másodperc telt csak el a lövés óta, vagyis csak pár másodperce vehette észre őket periferikusan a bal szemével, még a ravasz meghúzása előtt, de mostanra mégis világosan megértette, hogy nincs egyedül…

– Viktor, nézz rám – mondta a katona, miközben letérdelt Bulakin mellé, és hátulról, a tarkójánál fogva megemelte a fejét. A katona egyetlen pillanat alatt felmérte a sérülést: a tüdőt nem érte találat, Bulakin túl fogja élni a lövést…

Övéből előhúzta fűrészélű deszantoskését, és miközben társai beléptek a gyémántkereskedés ajtaján, ő az álla alatt szemből egyetlen hirtelen mozdulattal átszúrta a döbbent tekintetű Viktor Bulakin nyakát. Egészen mélyen hátratolta, és a döfés közben emelte a kés hegyét, hogy megérezze vele az első nyakcsigolyát, a fejet tartó Atlaszt, ahogy az orvosok az emberi gerincnek ezt a pontját nevezik. Ropogva zúzta szét a késsel, majd izmait megfeszítve jobbra tolta a borzasztó szerszámot, és a fűrész élére helyezve testsúlyát kifelé rántotta a húst darálva forgácsoló fegyvert. Mire kihúzta, Bulakin nyakizmai és az ütőere is át volt vágva.

A csendes, nesztelen mozdulat mindössze három másodpercig tartott, a lövéstől megdöbbent és rohanva menekülő járókelők – ha esetleg odanéztek – csak azt láthatták, ahogy egy férfi letérdel, és megnézi, mennyire súlyos a sérülés. De már áll is fel, és megy be ő is a gyémántkereskedésbe.

A „halál boltosának” levágott feje csak azért nem gurult el a járdán, mert bal oldalon a hús azért még tartotta…

Szamír Hamúd egyszerűen nem értette, hogy mi történik. Még fel sem fogta Viktor Bulakin ködös és értelmetlen válaszát – a hajó onnan érkezik, ahonnan a fát szállítják –, amikor összerogyni látta az orosz férfit. Tekintetük az ajtónyíláson át egy pillanatra még összetalálkozott, sőt mintha vér is fröccsent volna, de aztán hirtelen ENSZ-katonák érkeztek öten, az egyiknek kés a kezében, és az ajtót durván becsapták.

– Csak mi kérdezünk – mondta a férfi, akinél a kés volt, erőszakos paranccsal és bejrúti arab akcentussal.

Két társa ijesztő, néma összehangoltságban a becsukott ajtó elé állt, a harmadik a lefüggönyözött ablakhoz, a negyedik a hátuk mögé. A katonák a kezükben fekete csövű, hangtompítós pisztolyt tartottak. Ráemelték a libanoniakra. A pisztolycsövek begyakorolt ütemben mozogtak ide-oda, hol egyikükre, hol másikukra célozva. Olyan ritmusban lendült, szinte suhogott a levegőben a karjuk, hogy mindegyikükre célzott valaki, de egyvalakire mindig ketten is.

Öten voltak fegyverrel négy ellen!

Szamír most vette csak észre, hogy a kés véres… Egymásra néztek ők négyen, a hófehér burnuszba öltözött libanoniak, de egyikük sem mozdult, egyikük sem mert megszólalni.

– Azt szeretnénk tudni – mondta közelebb lépve arabul, nyugodt hangon a kék sapkás ENSZ-katona, miközben a véres kést Szamír patyolattiszta ruhájába törölte –, hogy miben egyeztek meg.

Hirtelen olyan csönd lett, hogy az utcáról beszűrődött a rohangálás és a kiabálás zaja. Szamír arcára kiült az értetlenség, és a katonák azúrkék sapkáját kezdte nézegetni. A szinte akcentus nélküli arab szó meglepte és összezavarta. A véres kés, az elzárt kijárat, a csendes határozottság váratlan és megdöbbentő élmény volt. Csak az őket pisztollyal terrorizáló és továbbra is ide-oda célzó karok rendületlen, ritmusos suhogását lehetett hallani, a ruhák gyűrődését megállás nélkül, folyamatosan. Félelmet érzett, és attól, hogy fél, végképp megijedt.

Az riasztotta leginkább, hogy ezek szerint még mindig képes félni. Pedig a gyerekkori bejrúti bombázások óta azt hitte, hogy soha többé nem lesz ilyen. Pedig most félt, ráadásul váratlanul és nagyon hirtelen. Ő, Szamír Hamúd, az irániak titkos megbízottja, a Hezbollah bizalmas tanácsadója, sötét és borzasztó titkok ismerője itt áll egy koszos libériai szobában, és fél. Megijedt attól, hogy ezt érzi. Gondolkodni próbált. Megérteni, hogy mi történik. Libériában nincsenek arab ENSZ-katonák, az arab országok már nem is támogatják ezt a missziót. De ezek amúgy sem arabok, ez látszott az arcukon.

– Tehát miben egyeztek meg? – kérdezte kis szünet után ismét a katona, belenézve Szamír szemébe, és közben a pisztolyát a falnál álló másik libanoni férfi homlokához nyomta. Aztán teljesen váratlanul el is sütötte a fegyvert…

Mukhtár, Szamír testvére, mintha csak elkábították volna, néma csendben csuklott össze, Szamír lábára roskadva. A golyó nem is repült, mert a csőből közvetlenül Mukhtár homlokába hatolt. Egyetlen kattanás volt a halál… Vér sem fröccsent, inkább csak a puffanást lehetett hallani, ahogy a vékony és puha téglafal elnyeli a lövedéket. Nem pattant vissza, nem tépte le filmszerűen a libanoni férfi fejét, hanem csak némán, csendben végzett vele. Szamír, bár egész életében fegyverekkel kereskedett, és Libanonban, a polgárháborúban nőtt fel, sosem látott még ilyet. A legyet is hosszabb rákészüléssel szokták lecsapni.

– Miben egyeztek meg? – kérdezte megint, ugyanolyan halkan, az ENSZ-katona, aki (ezt az irániak bizalmas fegyverbeszerzője most már sejtette) nem is volt ENSZ-katona… de akkor ki ez?

Szamír Hamúd kétségbeesetten kereste a rendet és az értelmet a száguldó másodpercekkel versenyezve, halott testvérével a lábán, aki iránt ijedtében nem is érzett semmit. Mintha csak egy idegen, fáradt ember pihenne a cipőjén, miközben a kifejezéstelen arcú, szürke szemöldökű férfi még mindig a szemébe meredt. Kinyújtott karja, kezében a pisztollyal, kicsit odébb mozdult, és most már a másik testvér, Hadí homlokához feszítette a hangtompító lövéstől felmelegedett végét. Olyan hirtelen történt az egész, hogyan kerültek ide a katonák, honnan tudhatta bárki is, hogy itt vannak, hiszen épp azért voltak itt, Monroviában, mert ezt nem tudhatta senki más, csak az ajatollah…

Teherán – Irán, 2 héttel korábban

Ali Hásimí ajatollah mezítláb ült az íróasztalánál. A nyolcvanöt éves, fehér szakállú öregember mindig kibújt fekete papucscipőjéből, amikor feszült volt és koncentrált. Az iszfaháni kézzel csomózott selyemszőnyeg hűvösen simogatta a talpát, és ez megnyugtatta. Fémkeretes szemüvegét letette a súlyos mahagóniasztalra, aztán levette halványbarna, puritán lepelkabátját is. Hüvelykujjával megdörzsölte ráncos és állandóan könnyező szemét, majd végül átvette a telefonkagylót a titkárától. Oroszul szólalt meg.

– Dobrij gyeny, elnök úr – mondta kicsit bizonytalanul, de ez a határozatlanság nem a szándékainak volt köszönhető, hanem csak annak, hogy ritkán használta az egykor Moszkvában megtanult nyelvet. – Régen beszéltem az ön orosz nyelvén, mert már régóta nem volt fontos – hozta helyre azonnal, szinte bántó nyerseséggel a bizonytalan indítást.

– Dobrij gyeny, jó napot! – Csak ennyi érkezett válaszként Moszkvából az orosz műholdakon ide-oda pattogó jelek miatt pár másodperc késéssel.

A beszélgetést az ajatollah kezdeményezte, de az oroszok bonyolították. Nekik volt egyedül olyan kommunikációs rendszerük, amilyet az amerikaiak, bármennyire igyekeztek is, nem tudtak lekövetni, még a szomszédos Irakból sem. De feleslegesen próbálkoztak a közeli Azerbajdzsánba magukat egyre jobban befészkelő franciák is.

– Arra számítottam, elnök úr – folytatta az ajatollah –, hogy amikor pár napja csődöt mondott az a rövid hatótávolságú rakétarendszer, amire ön beszélt engem rá, és aztán sok-sok millió dollárért el is adta nekem, nos, arra számítottam, hogy akkor ön felhív, és legalább elnézést kér tőlem. Az iráni népről már nem is beszélve!

Az izraeli légierő a világ közvéleményének döbbent csodálkozása közepette tíz nappal korábban élő, egyenes adásban bombázta szét Teherántól délre, Komban az irániak titkos, föld alatti atomlétesítményeit. A Kom környéki hegyek gyomrában elrejtett háromezer urándúsító centrifugát – szinte ellenállás nélkül – pár óra alatt szétlőtték az izraeliek. Az iráni atomprogram békés jellegét az ENSZ Biztonsági Tanácsában vétójával is állandóan megvédő Oroszország ezek szerint alkalmatlan rakétavédelmi rendszerrel látta el Iránt.

– Sajnálom – válaszolta kimérten a telefonkihangosító mikrofonjába az orosz elnök, aki mellett a Kremlben ott ült legfőbb bizalmasa, Mihail Friedlov is. A „nagy túlélő”, a hatvanöt éves Friedlov, az egykori szovjet kommunista párt külügyi osztályvezetője. Jelenleg ő irányította az orosz központosított Külföldi Hírszerző Szolgálatot, az SZVR-t.

Az elnök némán bólintott felé, ezzel ismerve el, hogy Friedlov ötlete bevált. Az orosz külpolitikát is meghatározó SZVR vezetője találta ugyanis ki, hogy a már hosszú évek óta atombomba gyártásával kísérletező Iránnak Oroszország „baráti, segítő szándékból” ne a nagy hatótávolságú PMU2-es rakétavédelmi rendszert adja oda – amit amúgy is csak titokban tehetett volna meg –, hanem egy rövid hatótávolságú, gyenge fegyverzetet.

Az orosz elnök legutóbbi, történelminek nevezett iráni látogatásakor, amikor száznyolcvan fős testőrséggel és az erre az alkalomra odaszállított páncélautókban közlekedett Teheránban, meggyőzte az ajatollaht, hogy neki ez a rövid hatótávolságú rakétavédelmi rendszer is jó, mert ez is elegendő Kom védelmére. Pedig az orosz elnök pontosan tudta, hogy nem.

De akkor mégis miért tette?

Azért, mert az izraeli titkosszolgálatba beépült orosz kémszervezet, az SZVR akkor már tökéletesen tisztában volt azzal, hogy ha Irán megkapná a nagy hatótávolságú PMU2-es rendszert, akkor Izrael – a PMU2-es tökéletessége miatt – meg sem próbálna támadást indítani Irán ellen.

Pedig az oroszok épp ezt szerették volna. Egy ilyen támadást!

Friedlov ravasz ötlete épp ez volt: „keringőre” hívni Izraelt, „gyenge” fegyvert adni Iránnak, és így támadásra „bátorítani” a zsidó államot. Ez volt az oroszok hátsó szándéka: az izraeli bombázással „áttételesen” leleplezni Komban a titkos iráni urándúsítót, hogy a világ közvéleménye megint meggyőződhessen arról, hogy Irán megbízhatatlan, atombombát fejlesztő, veszélyes ország…

Nagy, Európa-ellenes sakkjátszmájában az orosz elnök ezt a szerepet osztotta ki Iránnak: a veszélyes rosszfiúét!

Az orosz elnök és az SZVR parancsnoka ezért most elégedetten nézett egymásra, hiszen a terv jól haladt. Irán az elmúlt tíz napban – az izraeli bombázások után – ismét megkapta a világsajtótól a Föld legveszélyesebb országa címet, és Washingtontól Berlinig megint mindenki Oroszországtól várta, hogy majd „megfékezi” iráni barátait. Az öreg, szenilis ajatollah pedig ebből mit sem sejt. Hogy is láthatna át egy ekkora játszmát, hiszen ez a világ már nem is neki való… Legalábbis ezt gondolták Moszkvában!

– Oroszország oly régi barátja a perzsa népnek – folytatta kis szünet után az iráni főpap –, hogy ilyen helyzetben csak és kizárólag orosz tanácsokra hallgatunk.

A vonal moszkvai végén ezt hallva nem szólalt meg az elnök, csak csend volt és várakozás. Egyelőre még mindig nem volt számára világos, hogy mi ennek a technikailag rendkívül bonyolult telefonhívásnak a célja.

– Konzultáltunk hát más orosz barátainkkal is, és ők azt javasolták, hogy PMU2-es rendszert vásároljunk a Komban történt fiaskók elkerülése érdekében.

Az orosz elnök úgy egyenesedett ki székében, mint akit áramütés ért, és értetlenkedve nézett Friedlovra, ő pedig vissza rá.

– Azért telefonálok ma önnek Moszkvába, mert még ottani éveimből emlékszem, hogy az oroszok szeretik, ha őszinte beszédet hallanak, ha nem vezetik félre, és nem csapják be őket, legfőképp a barátaik. Ugye így van ez még ma is az ön hatalmas, általam rég nem látott országában, elnök úr?

Az ajatollah most belebújt a cipőjébe, mert amit akart, már elmondta. Megnyugodott. A sahok, emigrációk és Allah neveltje sajnálta, hogy hitt ennek az embernek, mert mostanra rájött, hogy az orosz elnök sakkozik vele. És az ajatollah nagyon nem szerette a sakkot, mert ő már értette, hogy az életet nem lehet előre lejátszani, nem lehet mindig mindent kiszámítani. Előbb-utóbb minden politikus megbukik, aki sakkozva él, ezt gondolta az ajatollah, mert erre tanította őt az élet…

– Kedves barátom – mondta most bizonytalanul az orosz elnök, pedig neki az orosz az anyanyelve volt. – PMU2-es rendszert nem tudunk Iránnak szállítani, mert azt minden létező nemzetközi szerződés tiltja, erről beszéltünk is az ön általam nemrégiben meglátogatott országában. – Az elnök ezt mondta, de legbelül érezte, hogy felesleges volt. Az ajatollah sejti, tudja, érti, és ez nagy baj.

– Nem is gondoltam erre, elnök úr – nézett ki az ablakon a Teheránt ölelő hatalmas hegyek havas csúcsai felé a főpap –, nem gondoltam arra, hogy Oroszországot, melyről tudjuk mindnyájan, hogy a jogszerűség otthona, ilyen helyzetbe hozzam, még ha őszinte barátunk is. Olyan oroszoktól vásárolunk tehát, libanoni testvéreink segítségével, akiket nem kötnek papírok és ígéretek.

És ezzel mégis elhibázta. Az ajatollah kiejtette a szót, libanoni, amit nem lett volna szabad, de az idős emberek sajátja a bölcsesség mellett az is, hogy miután győztesként átszakítják a célszalagot, élvezetből még továbbfutnak pár lépést, és néha megbotlanak…

Monrovia – Libéria, 2 hét múlva

André mostanra szétszedte a fegyverét, és kabalaszerűen, mint szokta, eltette a kilőtt töltény hüvelyét. Elpakolt mindent. Táskájából műanyag körömkefét vett elő, és mintha csak kis seprű lenne, feltakarította azt a néhány négyzetmétert, ahol az elmúlt órákban feküdt. Aztán ammóniumnitrát-oldatot csepegtetett a földre, elég sokat, de a gyorsan párolgó folyadék a napon pár másodperc alatt „felszívódott”. Ez bármilyen szagminta vételét lehetetlenné teszi majd, ha esetleg rájönnének, hogy innen lőtt, és keresni akarnák.

Amikor végzett, a távcsővel újra lenézett az utcára. A gyémántkereskedést mostanra ENSZ-csapatok vették körül – hogy kerültek ide ilyen gyorsan? –, öt páncélozott csapatszállító és legalább két tucat katona. Bulakin halott volt, de már nem az ajtó előtt hevert, hanem épp az egyik ENSZ-autóba próbálták betenni leszakadt vállú, lefejezett holttestét. Minden érthetetlenül gyorsan zajlott. ENSZ-katonák voltak mindenütt, ráadásul hatalmas termetű, európai arcú, felnyírt hajú deszantosok. André tudta, hogy Libériában nem ilyenek szolgálnak.

Az ENSZ afrikai missziói mindig az „éhenkórászok” gyűjtőhelyei voltak. Kis termetű pakisztáni és indiai katonák ezerszám havi pár száz dollárért jöttek az ilyen nyomorúságos helyekre szolgálni. Velük volt feltöltve a kongói, az angolai és a libériai misszió, őket kellett alkalmazni, mert az európai és amerikai katonák messziről elkerülték ezeket az országokat. Eszük ágában sem volt röhejes összegekért tífuszt, kolerát vagy épp maláriát kapni, miközben a helyi macsétások egymást kaszabolják ötszáz éves sérelmeik miatt.

André – ahogy teltek a percek – egyre súlyosabbnak érezte a bajt, és egyre gyorsabbak lettek a mozdulatai. A távcsőben látta Bulakin kivégzését, látta a döfést a torkába, látta, ahogy egy tizenötezres ENSZ-misszió főhadiszállásától három kilométerre egyre gyanúsabb és valószínűleg ál-ENSZ-katonák tartanak körbezárva egy épületet, és látta, érezte, hogy neki itt egyedül aligha van esélye. A „halál boltosa” valószínűleg meghalt volna már sokkal korábban is, ha ezek itt halottnak akarták volna látni. A félrement lövést „befejezték” ugyan, de nem biztos, hogy örültek ennek. Lehet, hogy kérdéseik lettek volna, és ahogy ő most nagyon kíváncsi rájuk, előbb-utóbb ők is tudni akarják majd, hogy ki lőtt és miért…

Hadi ugyanúgy halt meg, mint a testvére. Figyelmeztetés nélkül, elrettentésként, a téglafalba fúródó hangtompított lövedék halk puffanásának kíséretében.

– Nem állapodtunk meg semmiben – mondta ekkor, már kérdés nélkül is Szamír, de nem hallotta a saját hangját. A szája mozgott, de valahogy nem jött ki hang rajta. Beszélni akart, mert mostanra pontosan megértette, hogy nincs mit elhallgatnia, már nincs az egésznek semmi értelme, de remegett a lába, fájt a gyomra, és azt érezte, hogy nem bír tovább állva maradni. Emberi életek, akárhogy élték is őket, nem érhetnek véget így, ilyen hirtelen, magyarázat és ok nélkül: a halálra készülni kell.

Szamír térdre rogyott, és váratlanul sírva fakadt. Az ötvenéves férfi hófehér ruhában, a mocskos, szürke betonpadlón összegörnyedve sírt, és hirtelen úgy érezte, hogy már nincs is itt. Gyerekként látta magát megint, ahogy a bejrúti utcán félelemtől remegve szaladt, amikor izraeli gépek zúgtak el felette, hogy a repülőteret bombázzák. Aztán meghallotta, hogy mellette, mintha csak évtizedek távolságából jönne a hang, harmadik testvére, Júszuf beszél PMU2-es rakétákról – mik is azok – és egy hajóról, ami fát szállít, és most már ő is sírt, Júszuf is sírt, mert nem tudott többet, esküdött, hogy nem tud többet… és tényleg nem tudott.

A katonák leengedték a fegyvert, és a parancsnokukra néztek. Pár perc telt csak el, amióta meghalt Bulakin, és gyáván, sírógörcsben, maguk alá pisilve most meghalnak a senkiben sem bízó Hamúd testvérek is. Mind a négyen, mert még egymásnak sem hittek soha, és mindig minden tárgyaláson mindegyikük jelen akart lenni. Ez lett a vesztük. Ebben a világvégi libériai szobában, ezen az áprilisi napon egyszerre végzik be a Közel-Kelet és Kelet-Európa első számú fegyverkereskedői.

Igazságos leszámolás ez a rohadt sejtesekkel – erre gondolt a parancsnok, pedig nem szokott ideológiát gyártani a tetteihez. De most mégis megtette. Három nyelven beszélő, iskolázott gyilkos volt, aki pontosan tudta, hogy egy arabot a gyors halállal lehet leginkább büntetni. Ha még nincs lélekben felkészülve… Úgyhogy bal kezével az Allahhoz sírva imádkozó Szamír hajába markolt, fejét odahúzta a testvéréhez, és egyetlen golyóval keresztüllőtte mindkét koponyát. Ahogy lehajolt, csuklójáról felcsúszott a ruha, és elővillant egy tetoválás. Kék ejtőernyő, felülről karddal átszúrva, előtte vörös színű zászló…

Ha Szamír látta volna, neki semmit sem mondott volna a jel, és ugyanúgy tudatlanul halt volna meg, mint most így, nem is értve az okot. André viszont ismerte ezt a jelet. Ő rögtön tudta volna, hogy kikkel is áll szemben most egymaga…

– A gazdag ember hirtelen elhagyott minket – szólt halkan a műholdtelefonjába a „magyar”, még mindig a libériai Védelmi Minisztérium tetején rejtőzve –, de nemcsak én segítettem az útját, hanem a te kék embereid is, amit nem értek.

Maurice Dupon, az ENSZ libériai missziójának irányítója, apró műholdtelefont tartott a füléhez, alig nagyobbat, mint egy átlagos mobil. Csak a kihajtható, egy centi vastag antenna jelezte, hogy különleges készülékről lehet szó. Felesége egy kuvaiti olajtársaságtól kapta ajándékba, de Maurice „elvette” tőle, amikor a nő pár hónapja elhagyta őt, és visszament Európába. Azóta a magánbeszélgetéseihez használta a készüléket. Az összes többi telefonját úgyis lehallgatják, ebben teljesen biztos volt. Ezen a civil készüléken viszont – bár a számát csak kevesen ismerték – sajnos minden hívás arab műholdakon fut keresztül.

– Kék emberek arrafelé? – kérdezte ezért „ködösen” a tizenötezer kék sapkás ENSZ-katona libériai misszióját irányító francia exügyvéd, és közben kilépett az erkélyre. Légvonalban három kilométer választotta el Andrétól, francia magánzsoldosok védték, de most kezét feléjük tartva jelezte, hogy ne menjenek utána. Hallótávolságon kívül akart maradni, úgyhogy a pálmafákkal árnyékolt kerti verandára ment.

A hónapok óta tartó szárazság ellenére ebben a villában az agyonlocsolt, mélyzöld pázsiton magnóliák nőttek, a veranda oszlopaira pedig rózsaszín szirmú leanderbokrok tekeredtek. A távolban, a zöld növények résein keresztül vakítóan csillogott az óceán. A verandáról látszott a kert végi sziklakiszögellésen épített terasz is. Onnan meredek lépcső vezetett lefelé a sziklafal oldalában egészen a tengerig. Lent fegyveresek őrizték a mólót és a mellette horgonyzó hatalmas motorcsónakot. Ez volt ugyanis a menekülési útvonal. Ha az ENSZ-missziót megint támadás érné, mint pár évvel ezelőtt, amikor macsétás lázadók ezreket kaszaboltak le a városban, nos, akkor Maurice Dupon és európai munkatársai ezzel a hajóval hagynák maguk mögött fekete alkalmazottaikat és Libériát, majd pár perc múlva dokkolnának egy francia tengeralattjárón, nem messze a partoktól.

A testőrök a kézmozdulatot érzékelve lemaradtak, de ketten széles körben azonnal kiléptek a kertbe, jobbról és balról, hogy halló távolságon kívül legyenek ugyan, mert értették az intés szándékát, de azért mégiscsak végezhessék a munkájukat. Az ENSZ-misszió irányítója telefonnal a kezében leült a sötét, tíkfa asztalhoz, amit a marokkói háziszolga épp pár perccel azelőtt terített meg az ebédhez és a „déli” italhoz.

A világsajtóban „országépítőnek” titulált francia férfi, aki kora reggeltől sötétedésig irányította a polgárháborúban szétdúlt Libéria helyreállítását, mintha csak száz évvel korábban élne a gyarmatokon, ebéd előtt mindig gin-tonicot ivott. Kristálypohárból, sok jéggel. Ő úgy mondta – a moszkitók ellen. Ezekben a napokban épp a korábban macsétával gyerekeket csonkító gerillákat fizette meg busásan az ENSZ pénzéből azért, hogy nyugton maradjanak, és újabb mészárlások helyett inkább az oszlásnak indult hullákat takarítsák ki Monrovia csatornarendszeréből. Úgyhogy kellett neki és a gyomrának is ez az ital. A felesége, aki őt franciás túlzással alkoholista baromnak tartotta, már úgysem volt itt, hogy rászóljon…

– Kék emberek arrafelé? – Ezt kérdezte tehát.

– Olyan kék emberek, akik nincsenek a ginedben – válaszolta André, miközben a gyémántkereskedésből épp kilépő deszantosokat figyelte.

A mondat elképesztette a párizsi ügyvédet. A „magyar” volt messze a legintelligensebb katona, akivel valaha találkozott. Hiszen a telefonlehallgatástól félő Maurice Dupon ebből az egyetlen mondatból azonnal megértette, hogy az általa katonák ezreivel felügyelt Libéria kellős közepén – ezekben a percekben – magukat ENSZ-kéksapkásoknak kiadó valakik beavatkoztak a francia titkosszolgálat alaposan előkészített akciójába.

Olyan kék emberek, akik nincsenek a ginedben… ezt mondta a „magyar”.

Az ENSZ-misszió vezetője mindig egzotikus gyógynövényekből párolt Sapphire gint ivott. Koriander és kubebbogyó Marokkóból és Nyugat-Afrikából, kassziakéreg Nigériából, boróka Jáva szigetéről, mandula, citromhéj és édesgyökér…

A „magyar” azzal tréfálkozott pár napja, amikor naplementekor ugyanitt ültek, ezen a verandán, és Maurice megkínálta őt a Sapphire-ból, hogy szerinte ennek a ginnek a zafírkék üvegébe beletöltötték a libériai ENSZ-hadsereg pontos mását. Kelet-ázsiai és afrikai fűszerek keverednek a ginben, de egyetlen lényeges európai „alkotórésze” sincs… mint ahogy csak kelet-ázsiai és afrikai katonák szolgálnak az ENSZ-seregben is, mert európai katonák nem jönnek ebbe a mocsokba harcolni.

Ezek szerint tehát európaiak avatkoztak be – akik nincsenek a ginben –, de pontosan kik, és vajon még ott vannak-e?

– Eltűnt már az ital a pohárból? – kérdezte most nem túl logikusan, de André számára azért érthetően az ENSZ-misszió vezetője.

– Épp fogy a gin – mondta a „magyar”, és látva, hogy a katonák lent, az utcán beszállnak a páncélozott katonai csapatszállítókba, még hozzátette: – Szerintem ami kilöttyent belőle, az gyorsan fel fog száradni, és pár perc múlva már nyoma sem lesz.

– Hátha mégis. – Azzal Maurice Dupon kinyomta az apró műholdtelefont.