Date: 2026
Description: Edward Bulwer-Lytton utópiája egyszerre tart görbe tükröt a modern Nyugat fennhéjázó, imperialista nagyravágyásának és az idealista filozófusoknak, akik elvont elvekből próbálják kifundálni a „tökéletes társadalmat”. A regény a gépesítés és az ipari forradalom korába lépő társadalom alapvető kérdéseit boncolgatja: a technikai fejlődés, a társadalmi rend és a megrögzött nemi szerepek átalakulását – olyan témákat, amelyek a modern és posztmodern kor problémáit is előrevetítik. De vajon Bulwer-Lytton „föld alatt” munkálkodó felsőbbrendű faja csupán képzeletének szülötte? Vagy egy sokkal nyugtalan
Publisher: Hermész Média Kft.

Edward Bulwer-Lytton

Vril, avagy az eljövendő faj

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Edward Bulwer-Lytton: The Coming Race, 1871

Az elektronikus könyv kiadója: Hermész Média Kft., ©2026

ISBN: 9786155605192

Könyvéhez kellemes olvasást kívánunk!

Vril, avagy az eljövendő faj

I. fejezet

Az Amerikai Egyesült Államokban, _____-ban születtem. Őseim II. Károly uralkodása idején vándoroltak ki Angliából, nagyapám pedig jeleskedett a függetlenségi háborúban. Családomat tehát származása révén meglehetősen magas társadalmi rang illette meg, s mivel emellett vagyonosak is voltunk, a nép úgy vélte, nem vagyunk alkalmasak a közszolgálatra. Apám egyszer indult a kongresszusi választáson, de csúfos vereséget szenvedett a saját szabójától. Ezután alig avatkozott a politikába, és ideje nagy részét a könyvtárában töltötte. Három fia közül én voltam a legidősebb, és tizenhat éves koromban Angliába küldtek, részben azért, hogy befejezzem tanulmányaimat, részben pedig azért, hogy egy liverpooli kereskedőcégnél megkezdjem üzleti képzésemet. Apám nem sokkal a huszonegyedik születésnapom után meghalt. Mivel tekintélyes vagyont örököltem, és mindig is vonzott az utazás meg a kaland, egy időre felhagytam a mindenható dollár hajszolásával, és céltalan vándorként nekivágtam a világnak.

18__-ban éppen _____-ban tartózkodtam, amikor egy mérnök, akivel időközben megismerkedtem, meghívott, hogy látogassak el vele a ________ bánya mélyére, ahol akkoriban dolgozott.

Mire az olvasó e történet végére ér, meg fogja érteni, miért titkolok el minden olyan adatot, amelyből következtetni lehetne arra, mely vidékről írok, és talán még hálás is lesz érte, hogy nem adok olyan leírást, amely a hely felfedezéséhez vezethetne.

Elég legyen tehát röviden annyi, hogy elkísértem a mérnököt a bánya belsejébe, és annak komor csodái oly különös módon elbűvöltek, barátom kutatásai pedig annyira felkeltették érdeklődésemet, hogy meghosszabbítottam ott-tartózkodásomat a környéken. Heteken át nap mint nap leereszkedtem a föld felszíne alatt húzódó, részben a természet, részben emberi kéz vájta üregekbe és tárnákba. A mérnök meg volt győződve róla, hogy az addig feltártaknál jóval gazdagabb ásványkincsekre bukkannak majd egy új aknában, amelynek mélyítését az ő irányításával kezdték meg. Egy napon az akna mélyítése közben szakadékra bukkantunk, amelynek oldala csipkézett és helyenként mintha megperzselődött volna, mintha valamikor réges-régen vulkáni erők hasították volna ketté a kőzetet. Barátom, miután biztonsági lámpával ellenőrizte a levegőt, egy szállítókasban leereszkedett a mélybe. Közel egy órát töltött odalent. Amikor visszatért, nagyon sápadt volt, arcán pedig aggodalmas, töprengő kifejezés ült, ami élesen elütött megszokott, nyílt, derűs és rettenthetetlen tekintetétől.

Röviden csak annyit mondott, hogy a leereszkedést veszélyesnek ítéli, és nem látja értelmét a folytatásnak. Felfüggesztette hát az aknában végzett további munkát, mi pedig visszatértünk a bánya ismerősebb részeibe.

A mérnök a nap hátralévő részében láthatóan valamilyen mindent elnyomó gondolat hatása alatt állt. Szokatlanul hallgatag volt, szemében pedig riadt, zavart kifejezés ült, akár egy olyan emberében, aki szellemet látott. Este kettesben ültünk a bánya bejáratához közeli szállásunkon, amikor így szóltam hozzá:

– Mondja el őszintén, mit látott abban a szakadékban. Biztos vagyok benne, hogy valami különös és rettentő dolog volt. Bármi lett légyen is az, gyötrődik miatta. Ilyenkor két fej többet ér egynél. Bízzon bennem!

A mérnök sokáig próbált kitérni a kérdéseim elől. Beszéd közben azonban öntudatlanul újra meg újra töltött magának a brandysüvegből, méghozzá olyan mértékben, ami egyáltalán nem volt rá jellemző, mert egyébként igen mértékletes ember volt. Ettől aztán tartózkodása lassanként feloldódott. Aki meg akarja tartani magának a titkait, kövesse a néma állatok példáját, és igyon vizet. Végül megszólalt:

– Mindent elmondok. Amikor a kas megállt, egy sziklapárkányon találtam magam. Alattam a szakadék ferdén lefelé folytatódott, olyan mélységbe, amelynek sötétjét a lámpám fénye már nem tudta áttörni. De a mélyből, legnagyobb megdöbbenésemre, állandó, ragyogó fény áradt felfelé. Lehetett volna vulkáni tűz? Ha az lett volna, bizonyára éreznem kellett volna a hőségét. Mégis, ha ez kétséges volt, közös biztonságunk érdekében feltétlenül meg kellett győződnöm róla. Megvizsgáltam a lejtő oldalait, és úgy láttam, hogy a szabálytalan sziklapárkányokra támaszkodva legalább egy darabon lejjebb tudok mászni. Kiszálltam a kasból, és elindultam lefelé. Minél közelebb kerültem a fényhez, annál szélesebbé vált a szakadék, míg végül, leírhatatlan döbbenetemre, egy széles, sík utat pillantottam meg a mélység fenekén. Amíg csak a szem ellátott, szabályos távolságokban elhelyezett, mesterséges gázlámpákhoz hasonló fényforrások világították meg, mintha egy nagyváros főútját látnám. Távolról pedig összemosódó moraj jutott el hozzám, mintha emberi hangok zaja lett volna. Természetesen tudom, hogy ezen a vidéken semmiféle más bányászok nem dolgoznak. Akkor kikhez tartozhattak azok a hangok? Miféle emberi kéz egyengethette el azt az utat, és állíthatta sorba azokat a lámpákat?

Kezdett hatalmába keríteni a bányászok közt oly gyakori babonás hiedelem, hogy a föld mélyében koboldok vagy démonok laknak. Beleborzongtam a gondolatba, hogy még lejjebb ereszkedjek, és szembenézzek ennek a föld alatti völgynek a lakóival. Kötél nélkül egyébként sem tehettem volna meg, mert attól a ponttól, ahová eljutottam, a szakadék sziklafalai meredeken, simán és szinte függőlegesen zuhantak alá. Némi nehézség árán visszamásztam. Most már mindent elmondtam.

– Újra le fog ereszkedni?

– Le kellene. Mégis úgy érzem, nem merek.

– Egy megbízható társ megfelezi az utat, és megkétszerezi a bátorságot! Magával megyek. Beszerzünk megfelelő hosszúságú és erősségű köteleket, és... bocsásson meg, de ma este már ne igyon többet. Holnap biztos kézre és biztos lábra lesz szükségünk.

II. fejezet

Reggelre barátom idegei ismét megnyugodtak, és legalább akkora kíváncsiság hajtotta, mint engem. Talán még nagyobb is, hiszen ő nyilvánvalóan hitt abban, amit látott, én viszont erősen kételkedtem benne. Nem azért, mintha szándékosan valótlanságot mondott volna, hanem mert úgy véltem, valamiféle érzékcsalódás keríthette hatalmába, amilyen magányos, szokatlan helyeken könnyen úrrá lesz az ember képzeletén és idegein, s ilyenkor alakot adunk annak, aminek nincs formája, és hangot annak, ami néma.

Kiválasztottunk hat tapasztalt bányászt, hogy felügyeljék leereszkedésünket. Mivel a szállítókasban egyszerre csak egy ember fért el, először a mérnök ereszkedett le. Amikor elérte azt a sziklapárkányt, ahol előző nap megállt, a kast visszahúzták értem. Hamarosan én is mellette álltam. Egy tekercs erős kötelet is vittünk magunkkal.

A fény ugyanúgy meglepett, mint előző nap a barátomat. Az üreg, amelyből áradt, ferdén lefelé húzódott. Számomra inkább szétterülő, légies fénynek tűnt, nem tűz ragyogásának: lágy és ezüstös volt, akár egy északi csillagé. Kiszálltunk a kasból, majd egymás után, a sziklafal kiugró részeibe kapaszkodva minden különösebb nehézség nélkül leereszkedtünk addig a pontig, ahol barátom előző alkalommal megállt. A párkány éppen elég széles volt ahhoz, hogy egymás mellett álljunk rajta. Innen a szakadék hirtelen kitágult, akár egy hatalmas tölcsér alsó része, és már tisztán láttam a völgyet, az utat és a lámpákat, amelyeket társam leírt. Semmit sem túlzott. Ugyanazokat a hangokat is hallottam: emberi hangokra emlékeztető, összefolyó, leírhatatlan morajlást, és léptek tompa dobogását. Ahogy egyre lejjebb meresztettem a szemem, a távolban egy nagy épület körvonalai rajzolódtak ki előttem. Nem lehetett természetes sziklaképződmény: túlságosan szabályos volt, hatalmas, súlyos, egyiptomi építményekre emlékeztető oszlopokkal, és úgy tűnt, mintha belülről világítanák meg. Volt nálam egy kis zsebtávcső. Ennek segítségével az épület közelében két alakot is ki tudtam venni. Embereknek tűntek, bár ebben nem lehettem biztos. Annyi bizonyos, hogy éltek, mert mozogtak, majd mindketten eltűntek az épület belsejében. Ezután hozzáfogtunk, hogy a magunkkal hozott kötél egyik végét a párkányhoz erősítsük. Erre már előre gondoltunk, szorítóvasakat, kampókat és a szükséges szerszámokat is hoztunk magunkkal.

Munka közben szinte egy szót sem szóltunk. Úgy dolgoztunk, mint akik félnek megszólítani egymást. Amikor a kötél egyik végét már kellően szilárdnak hittük, a másik végére egy kődarabot kötöttünk, majd leengedtük. A kötél vége mintegy ötven lábbal alattunk érte el a talajt. Fiatalabb és mozgékonyabb voltam társamnál, és mivel ifjúkoromban hajón is szolgáltam, az efféle leereszkedés számomra jóval ismerősebb volt, mint neki. Suttogva kértem, hadd menjek előre, hogy amikor leérek, alulról feszesebben tarthassam neki a kötelet. Épségben lejutottam, majd a mérnök is megkezdte az ereszkedést.

Alig jutott azonban tíz lábnyit lefelé, amikor a rögzítés, amelyet olyan biztosnak hittünk, elengedett. Vagy pontosabban maga a szikla mondta fel a szolgálatot: a terhelés alatt szétmorzsolódott. A szerencsétlen ember lezuhant, és közvetlenül a lábam előtt csapódott a földre. Zuhanás közben szikladarabokat is leszakított; az egyik, szerencsére csak egy kisebb darab, engem is eltalált, és egy időre elvesztettem az eszméletemet.

Amikor magamhoz tértem, társam mozdulatlanul feküdt mellettem. Már nem élt. Miközben gyásztól és rémülettől megrendülve a teste fölé hajoltam, közvetlenül a közelből különös hang ütötte meg a fülemet, valahol a fújtatás és a sziszegés között. Ösztönösen arra fordultam, ahonnan a hang érkezett, és egy sötét sziklahasadékból hatalmas, félelmetes fej bukkant elő. Tátott száj, tompa, kísérteties, éhes szemek meredtek rám. Valami szörnyű hüllő feje volt, leginkább krokodiléra vagy aligátoréra emlékeztetett, de összehasonlíthatatlanul nagyobb volt bármelyik hasonló állatnál, amelyet utazásaim során valaha láttam. Felugrottam, és teljes erőmből futásnak eredtem a völgyön lefelé.

Végül megálltam. Szégyelltem a pánikot, amely elfogott, és hogy így elmenekültem, ezért visszatértem oda, ahol barátom testét hagytam. A holttest eltűnt. Kétségkívül a szörny húzta be máris az üregébe, és felfalta. A kötél és a kampók még mindig ott hevertek, ahová leestek, de semmilyen módon nem segíthettek rajtam. A kötelet nem tudtam újra a fölöttem lévő sziklához erősíteni, a fal pedig túlságosan meredek és sima volt ahhoz, hogy ember felmászhasson rajta. Egyedül maradtam ebben az idegen világban, mélyen a föld gyomrában.

III. fejezet

Lassan és óvatosan haladtam tovább egyedül a lámpákkal megvilágított úton, a már említett hatalmas épület felé. Maga az út egy nagy alpesi hágóra emlékeztetett: sziklás hegyek oldalában kanyargott, s ezek közé tartozott az a hegy is, amelynek hasadékán át ide leereszkedtem. Balra, mélyen alattam hatalmas völgy terült el, amely megdöbbent szemem elé a civilizáció és a műveltség félreismerhetetlen jeleit tárta. Földeket láttam, amelyeket különös növényzet borított, semmihez sem hasonló, amit valaha a föld felszínén láttam. Nem zöld volt, hanem inkább tompa, ólomszürke vagy aranyba hajló vörös.

Tavak és patakok húzódtak a völgyben, medrük mintha mesterségesen kialakított partok közé szorult volna. Némelyikben tiszta víz folyt, mások naftamedencékként csillogtak. Jobbra szurdokok és szűk hasadékok nyíltak a sziklák között, s közöttük szemmel láthatóan mesterségesen kialakított átjárók vezettek. Szegélyükön többnyire óriási páfrányokra emlékeztető fák álltak, finom, tollszerű levelek számtalan változatával és pálmatörzsekhez hasonló szárral. Más növények inkább nádhoz hasonlítottak, csak jóval magasabbra nőttek, és hatalmas virágfürtöket hoztak. Megint mások óriási gombákra emlékeztettek: rövid, vastag törzsük széles, kupolaszerű koronát tartott, amelyből hosszú, karcsú ágak törtek felfelé vagy csüngtek alá.

A táj mögöttem, előttem és kétoldalt, ameddig csak elláttam, megszámlálhatatlan lámpa fényében ragyogott. Ez a nap nélküli világ olyan világos és meleg volt, mint egy itáliai táj délben, a levegő azonban kevésbé fülledt, a hőség pedig enyhébb volt. És a vidék egyáltalán nem tűnt lakatlannak. A távolban, a tavak és patakok partján, valamint a magaslatok oldalában, a növényzet közé simulva épületeket tudtam kivenni, amelyek alighanem emberek otthonai voltak. Még mozgó alakokat is láttam, bár messze jártak; emberinek tűntek.

Miközben megálltam, hogy körülnézzek, jobb felől valami kis csónakhoz hasonló szerkezet suhant át gyorsan a levegőn. Szárny alakú vitorlák hajtották. Hamarosan eltűnt szemem elől, ahogy leereszkedett egy erdő árnyai közé. Közvetlenül fölöttem nem égbolt húzódott, hanem egy barlangszerű mennyezet. Ez a boltozat a távolabbi tájak fölött egyre magasabbra emelkedett, míg végül teljesen beleveszett a homályba, mert alatta ködszerű pára rétege képződött.

Folytattam utamat, amikor egy különös állatot riasztottam fel egy bokor mellől. A növényzet ott hatalmas, összegubancolódott tengeri moszatokra emlékeztetett, közéjük páfrányszerű cserjék és nagy levelű, aloéra vagy fügekaktuszra hasonlító növények vegyültek. Az állat mérete és alakja nagyjából egy szarvaséhoz hasonlított. Néhány ugrással odébb szökkent, majd megfordult, és kíváncsian végigmért.

Ekkor láttam, hogy egyáltalán nem hasonlít a föld felszínén ma élő szarvasfélék egyikére sem. Azonnal eszembe jutott róla egy gipszöntvény, amelyet valamelyik múzeumban láttam: egy olyan óriásszarvas-félét ábrázolt, amelyről azt állították, hogy még az özönvíz előtt élt. A teremtmény egyébként meglehetősen szelídnek tűnt. Miután egy-két pillanatig szemügyre vett, minden félelem nélkül, nyugodtan legelészni kezdte a körülötte növő különös növényzetet.

IV. fejezet

Most már teljes egészében előttem állt az épület. Igen, kétségtelenül emberi kéz alkotta, bár részben egy hatalmas sziklatömbből vájták ki. Első pillantásra az egyiptomi építészet legkorábbi korszakára emlékeztetett. Homlokzata előtt óriási oszlopok sorakoztak, amelyek vaskos talapzatukból felfelé fokozatosan elvékonyodtak. Ahogy közelebb értem, láttam, hogy oszlopfőik díszesebbek és fantasztikusabban kecsesek annál, mint amit az egyiptomi építészetben megszoktunk. Ahogy a korinthoszi oszlopfő az akantusz levelét utánozza, úgy ezeknek az oszlopoknak a fejezetei a környék növényzetének formáit idézték: némelyik az aloéét, másik a páfrányét.

Ekkor egy alak lépett ki az épületből. Emberi alak. De vajon valóban ember volt? Megállt a széles úton, körülnézett, majd észrevett és felém indult. Néhány méternyire lehetett tőlem, amikor puszta látványa és közelsége olyan leírhatatlan félelemmel és borzongással töltött el, hogy földbe gyökerezett a lábam.

Azokra a Géniuszt vagy Démont ábrázoló jelképes alakokra emlékeztetett, amelyek etruszk vázákon vagy keleti sírkamrák falain láthatók: emberi körvonalaik vannak, mégis mintha egy másik fajhoz tartoznának. Magas volt, bár nem óriás termetű; körülbelül olyan magas, amilyen egy ember lehet anélkül, hogy már óriásnak neveznénk.

Ruházatának legfeltűnőbb része két hatalmas szárny volt, amelyek összecsukva borították a mellkasát, és egészen a térdéig értek. Alattuk vékony, rostos anyagból készült tunikát és lábszárhoz simuló ruhadarabot viselt. Fején valamiféle, drágakövekkel ragyogó tiara volt, jobb kezében pedig karcsú, fényes fémrudat tartott, amely úgy csillogott, mint a polírozott acél.

De az arca! Elsősorban ez töltött el félelemmel és rettegéssel. Emberi arc volt, mégis olyan embertípusé, amely különbözött minden ma ismert emberfajtától. Formáját és kifejezését leginkább egy kifaragott szfinx arcához tudnám hasonlítani: olyan szabályos volt nyugodt, értelmet sugárzó és titokzatos szépségében. Bőrének színe különös árnyalatú volt. A mi emberfajtáink közül leginkább az amerikai őslakosok bőrszínére emlékeztetett, mégis eltért tőle: teltebb, lágyabb tónusú volt. Nagy, fekete szeme mélyen ült és ragyogott, szemöldöke szinte szabályos félkörben ívelt fölötte.

Arca szakálltalan volt. Mégis volt benne valami megnevezhetetlen, ami nyugodt tekintete és szép vonásai ellenére ugyanazt az ösztönös veszélyérzetet keltette bennem, mint egy tigris vagy egy kígyó látványa. Úgy éreztem, ez az emberhez hasonló lény olyan erők birtokában van, amelyek veszélyt jelentenek az emberre. Ahogy közelebb ért, hideg borzongás futott végig rajtam. Térdre rogytam, és kezembe temettem az arcom.

V. fejezet

Egy hang szólított meg. Rendkívül nyugodt, dallamos hang volt, de egyetlen szót sem értettem abból a nyelvből, amelyen beszélt. A hang mégis eloszlatta félelmemet. Levettem kezemet az arcomról, és felnéztem.

Az idegen – még mindig nehezemre esett embernek nevezni – olyan tekintettel vizsgált, mintha a szívem legmélyéig látna. Ezután bal kezét a homlokomra tette, a jobbjában tartott rúddal pedig gyengéden megérintette a vállamat. A kettős érintés hatása szinte varázslatos volt. Korábbi rettegésem helyét egyszerre nyugalom, öröm és különös bizalom foglalta el: bíztam önmagamban és a előttem álló lényben is.

Felálltam, és a saját nyelvemen beszélni kezdtem hozzá. Látható figyelemmel hallgatott, arcán azonban enyhe meglepetés jelent meg, majd megrázta a fejét, jelezve, hogy nem érti, amit mondok. Ezután kézen fogott, és szótlanul az épület felé vezetett.

A bejárat nyitva állt; ajtaja tulajdonképpen nem is volt. Egy hatalmas csarnokba léptünk, amelyet ugyanolyan fény ragyogott be, mint a külső tájat, itt azonban a világítás kellemes illatot is árasztott. A padlót nagy, mozaikszerűen kirakott nemesfémlapok borították, részben pedig valamilyen gyékényszőnyeghez hasonló burkolat fedte.

Halk zene hullámzott fölöttünk és körülöttünk, mintha láthatatlan hangszerekből szólt volna. Olyan természetesen illett ehhez a helyhez, ahogy a csobogó víz hangja a sziklás tájhoz, vagy a madárdal a tavaszi ligetekhez.

A küszöb közelében mozdulatlan alak állt. Ruhája egyszerűbb volt vezetőm öltözeténél, de hasonló szabású. Vezetőm kétszer megérintette a fémrúdjával, mire az alak gyors, sikló mozgással elindult, és hangtalanul suhant végig a padlón. Ahogy jobban megnéztem, rájöttem, hogy nem élőlény, hanem automata gépezet.

Talán két perc telt el azóta, hogy eltűnt a terem túlsó végében lévő, ajtó nélküli, függönyökkel részben eltakart nyílás mögött, amikor ugyanott egy körülbelül tizenkét éves fiú jelent meg. Arcvonásai annyira hasonlítottak vezetőméhez, hogy rögtön apának és fiának véltem őket.

Amikor a gyermek meglátott, felkiáltott, és fenyegetően felemelt egy olyan rudat, amilyet vezetőm is tartott. Az idősebb egyetlen szavára azonban leengedte. Ezután néhány pillanatig beszélgettek, közben mindketten engem vizsgáltak. A fiú látható kíváncsisággal megérintette a ruhámat, majd végigsimított az arcomon, és nevetéshez hasonló hangot adott ki, bár jóval visszafogottabb vidámsággal, mint ahogyan mi nevetünk.

Egyszer csak megnyílt a csarnok mennyezete, és egy emelvény ereszkedett le. Láthatóan ugyanazon az elven működött, mint a szállodákban és raktárakban használt felvonók, amelyek egyik emeletről a másikra viszik az embert.

Az idegen a fiúval együtt fellépett az emelvényre, majd intett, hogy kövessem. Megtettem. Gyorsan és biztonságosan emelkedtünk felfelé, majd egy folyosó közepén szálltunk ki, amelynek mindkét oldalán ajtónyílások sorakoztak.

Az egyik nyíláson át keleties pompával berendezett helyiségbe vezettek. A falakat kristályok, fémek és csiszolatlan drágakövek mozaikja borította. Mindenütt párnák és heverők sorakoztak. A helyiséget üveg nélküli, ablakszerű nyílások tagolták, amelyek egészen a padlóig értek. Ahogy elhaladtam mellettük, láttam, hogy tágas erkélyekre nyílnak, ahonnan kilátás nyílik a kint ragyogó tájra.

A mennyezetről függő kalitkákban különös formájú, élénk tollazatú madarak ültek. Belépésünkkor egyszerre énekelni kezdtek, és hangjuk szabályos dallammá formálódott, akárcsak a dallamfütyülésre betanított süvöltőké. A levegőt gazdagon faragott arany füstölőkből áradó csodálatos illat töltötte be. A falak mentén több, az előbb látotthoz hasonló automata állt némán és mozdulatlanul.

Az idegen maga mellé ültetett egy heverőre, majd ismét beszélni kezdett hozzám. Én is válaszoltam, de továbbra sem jutottunk egyetlen lépéssel sem közelebb ahhoz, hogy megértsük egymást.

Ekkor azonban egyre erősebben kezdtem érezni annak az ütésnek a következményeit, amelyet a lezuhanó szikla törmelékétől kaptam.

Hirtelen émelyítő gyengeség tört rám, fejemben és nyakamban pedig éles, hasító fájdalom jelentkezett. Hátrahanyatlottam az ülésen, és hiába próbáltam visszafojtani a nyögést.

A fiú, aki addig mintha bizalmatlanul vagy ellenszenvvel figyelt volna, mellém térdelt, hogy megtámasszon. Egyik kezemet mindkét kezébe fogta, ajkát közel hajtotta a homlokomhoz, és gyengéden rálehelt. Néhány pillanat múlva megszűnt a fájdalmam. Súlyos, álmos nyugalom áradt szét bennem, majd elaludtam.

Nem tudom, mennyi ideig maradtam ebben az állapotban, de amikor felébredtem, teljesen egészségesnek éreztem magam.

Amikor kinyitottam a szemem, néma alakok csoportját láttam magam körül, akik a keletiek komolyságával és nyugalmával ültek körém telepedve. Valamennyien többé-kevésbé hasonlítottak az első idegenre: ugyanazok a testük köré simuló szárnyak, ugyanaz a ruházat, ugyanazok a szfinxszerű arcok, mély, sötét szemek és vöröses bőrszín. Mindenekelőtt azonban ugyanannak a fajnak a jegyeit viselték: az emberrel rokon, ám testalkatában összehasonlíthatatlanul erősebb és megjelenésében fenségesebb fajét. És ugyanazt a kimondhatatlan rettegést ébresztették bennem.

Pedig minden arc szelíd, nyugodt, sőt jóindulatú kifejezést viselt. Különös módon éppen ez a nyugalom és jóság tűnt számomra annak a titoknak, amely miatt olyan félelmetesnek láttam őket. Arcukról éppúgy hiányoztak azok a vonások és árnyékok, amelyeket gond, bánat, szenvedély és bűn hagy az emberi arcon, mint a kifaragott istenekéről; vagy mint amilyennek a keresztény gyászoló szemében a halott békés homloka látszik.

Meleg kezet éreztem a vállamon. A fiúé volt. Tekintetében valamiféle fennkölt szánalom és gyengédség ült, ahhoz hasonló, amellyel mi szemlélünk egy szenvedő madarat vagy pillangót. Összerezzentem érintésétől és elhúzódtam a tekintete elől. Homályos, de erős érzés kerített hatalmába: ha ez a gyermek úgy akarná, éppoly könnyedén megölhetne engem, ahogy egy ember elpusztít egy madarat vagy pillangót.

A fiú láthatóan elszomorodott idegenkedésemen. Otthagyott, és az egyik ablak mellé állt. A többiek tovább beszélgettek egymással halk hangon. Felém vetett pillantásaikból megértettem, hogy rólam tanácskoznak.

Egyikük különösen kitartóan próbált rávenni valamire azt a lényt, akivel először találkoztam, és amely engem is érintett. Az első idegen mozdulatából úgy láttam, már-már beleegyezik, amikor a fiú hirtelen ellépett az ablaktól, közém és a többiek közé állt, mintha védelmezni akarna, majd gyorsan és izgatottan beszélni kezdett.

Valamilyen megérzésből vagy ösztönből tudtam, hogy az a gyermek, akitől korábban annyira féltem, most mellettem emel szót.

Mielőtt befejezhette volna, egy újabb idegen lépett a szobába. Idősebbnek látszott a többieknél, bár semmiképpen sem volt öreg. Arca nem volt olyan tökéletesen derűs, mint társaiké, bár vonásai ugyanolyan szabályosak voltak. Valami olyan emberi jelleget fedeztem fel rajta, amely közelebb állt a saját fajtámhoz.

Nyugodtan végighallgatta, amit előbb vezetőm, majd a csoport két másik tagja, végül pedig a fiú mondott neki. Ezután felém fordult, és nem szavakkal, hanem jelekkel és mozdulatokkal kérdezett. Úgy véltem, tökéletesen értem, és nem is tévedtem. Azt kérdezte, honnan jöttem.

Kinyújtottam a karomat, és abba az irányba mutattam, amerre a sziklahasadéktól idáig vezető út húzódott. Ekkor támadt egy ötletem. Elővettem a jegyzetfüzetemet, és egyik üres lapjára gyors vázlatot készítettem: lerajzoltam a sziklapárkányt, a kötelet és önmagamat, amint belekapaszkodom; alá pedig a barlangszerű mélységet, a hüllő fejét és barátom élettelen testét.

Ezt a kezdetleges képírást átnyújtottam kérdezőmnek. Komolyan megvizsgálta, majd továbbadta a mellette ülőnek, és így járt körbe az egész társaságban.

Az a lény, akivel először találkoztam, mondott néhány szót. A fiú odalépett, megnézte rajzomat, majd bólintott, mintha értené a jelentését. Ezután visszament az ablakhoz, kitárta a testéhez erősített szárnyakat, egyszer-kétszer megmozgatta őket, majd kivetette magát a nyíláson át a levegőbe.

Döbbenten ugrottam fel, és az ablakhoz siettem. A gyermek már a levegőben járt. Szárnyai tartották fenn, de nem csapkodott velük úgy, mint a madarak. Magasan a feje fölé emelkedtek, és mintha minden saját erőfeszítés nélkül, biztosan tartották volna a levegőben. Olyan gyorsan repült, mint egy sas. Láttam, hogy annak a sziklának az irányába tart, amelyen át leereszkedtem ide, és amelynek körvonalai még jól kivehetők voltak a ragyogó levegőben.

Néhány perc múlva visszatért. Besuhant ugyanazon a nyíláson, amelyen távozott, majd a padlóra dobta a kötelet és a kampókat, amelyeket a szakadék mélyén hagytam.

A jelenlévők néhány halk szót váltottak. Egyikük megérintett egy automatát, amely azonnal elindult, és kisiklott a helyiségből. Ezután az utoljára érkezett idegen – aki előbb jelekkel beszélt hozzám – felállt, kézen fogott, és kivezetett a folyosóra.

Ott már várt ránk az emelvény, amellyel korábban feljöttem. Felléptünk rá, és leereszkedtünk az alsó csarnokba. Új kísérőm továbbra is fogta a kezem, és kivezetett az épületből egy utcaszerű széles útra, amely annak túlsó oldalán folytatódott. Mindkét oldalán épületek álltak, egymástól kertekkel elválasztva. A kertekben élénk színű növényzet és különös virágok pompáztak.

Az alacsony falakkal elválasztott kertek között és az úton lassan sétálva sok, az addig látottakhoz hasonló alakot pillantottam meg. Néhány járókelő, amikor észrevett, odalépett vezetőmhöz. Hangjukból, tekintetükből és mozdulataikból nyilvánvaló volt, hogy rólam kérdezgetik.

Néhány pillanat múlva már egész tömeg gyűlt körénk. Nagy érdeklődéssel vizsgálgattak, mintha valami ritka vadállat lennék. Kíváncsiságukat azonban még ekkor is komoly, udvarias tartózkodással elégítették ki. Amikor vezetőm néhány szóval jelezte, hogy szeretnénk továbbhaladni, méltóságteljes fejbiccentéssel hátrébb húzódtak, majd nyugodt közönnyel folytatták útjukat.

Az út közepe táján megálltunk egy épület előtt, amely eltért mindazoktól, amelyek mellett addig elhaladtunk. Három oldalról hatalmas udvart fogott közre, sarkain pedig magas, piramis alakú tornyok emelkedtek. A három rész közti nyílt tér közepén óriási, kör alakú szökőkút állt, amely vakító permetet lövellt a magasba; első pillantásra úgy tűnt, mintha tűz törne elő belőle.

Egy nyitott bejáraton át léptünk az épületbe, majd egy hatalmas csarnokba jutottunk. Odabent gyermekek több csoportját láttam; úgy tűnt, valamennyien valamilyen munkát végeznek, mintha egy óriási gyárban lennének.

A falba hatalmas gépezetet építettek, amely teljes erővel működött. Kerekei és hengerei a mi gőzgépeinkhez hasonlítottak, csakhogy gazdagon díszítették drágakövekkel és fémekkel, körülötte pedig halvány, foszforeszkáló fény vibrált, folyton változó árnyalatokban.

A gyermekek közül sokan valamilyen számomra érthetetlen munkát végeztek a gépen, mások asztalok előtt ültek. Nem maradhattam elég sokáig ahhoz, hogy kiderítsem, pontosan mivel foglalkoznak. Egyetlen gyermekhang sem hallatszott, és egyetlen fiatal arc sem fordult felénk. Olyan némák és közönyösek voltak, mint a szellemek, amelyek között az élők alakjai észrevétlenül haladnak el.

Miután elhagytuk a csarnokot, vezetőm egy gazdagon festett folyosón vitt végig. A képeket mezőkre osztották, színeikbe pedig barbár bőséggel kevertek aranyat, Lucas Cranach festményeihez hasonlóan. A falakon ábrázolt jelenetek, amennyire meg tudtam ítélni, annak a fajnak a történetéből mutattak be eseményeket, amelynek körébe most bebocsátást nyertem.

Minden képen alakok szerepeltek. Többségük hasonlított az addig látott emberszerű lényekre, de nem valamennyien viseltek azonos ruházatot, és nem mindegyiküknek volt szárnya. Különféle, számomra teljesen ismeretlen állatokat és madarakat is ábrázoltak, a háttérben pedig tájak és épületek jelentek meg.

Amennyire a festészetben való csekély jártasságom alapján megítélhettem, a rajz rendkívül pontos, a színezés pedig gazdag volt, és a művek a perspektíva tökéletes ismeretéről tanúskodtak. A részletek elrendezése azonban nem követte a mi művészeink által elfogadott kompozíciós szabályokat. Mintha hiányzott volna belőlük valamiféle középpont. Emiatt az összhatás szétszórt, bizonytalan, zavaros és meghökkentő volt: mintha egy művészetről szóló álom egymáshoz nem illő töredékeit látnám.

Ezután egy közepes méretű szobába értünk. Itt ült egy étkezéshez megterített asztal körül az a társaság, amelyről később megtudtam, hogy vezetőm családja. Felesége, lánya és két fia volt jelen.

Azonnal felismerhető volt a két nem közötti különbség, bár a két nő magasabb és erőteljesebb testalkatú volt a férfiaknál. Arcuk körvonala még szabályosabbnak tűnt, mégsem volt rajtuk semmi abból a lágyságból és félénkségből, amely a föld felszínén élő nők arcának egyik sajátos báját adja. A feleség nem viselt szárnyakat, a lány szárnyai viszont hosszabbak voltak a férfiakénál.

Vezetőm néhány szót mondott. Erre mindenki felállt, és azzal a különös szelídséggel tekintett rám és közeledett hozzám, amelyet már korábban is megfigyeltem, és amely valójában ennek a félelmetes fajnak általános jellemvonása. Saját szokásuk szerint üdvözöltek: jobb kezüket nagyon gyengéden a fejemre tették, és egy halk, sziszegő szótagot ejtettek ki:

– S. Si.

A szó jelentése körülbelül annyi volt: „Üdvözöljük.”

Ezután a ház úrnője maga mellé ültetett, majd az egyik tálból bőségesen szedett az előttem álló aranytányérra.

Evés közben – bár minden étel ismeretlen volt számomra, ízük finomsága sokkal jobban meglepett, mint különösségük – társaim nyugodtan beszélgettek. Amennyire meg tudtam ítélni, udvariasan kerülték, hogy közvetlenül rólam beszéljenek vagy feltűnően vizsgálgassák a külsőmet.

Pedig az emberiség azon változatából, amelyhez én tartozom, még soha egyetlen példányt sem láttak, így természetesen rendkívül különös és rendellenes jelenségnek számítottam számukra. Ennél a népnél azonban az udvariatlanság ismeretlen, és már a legkisebb gyermeket is arra nevelik, hogy megvesse az érzelmek heves, látványos kimutatását.

Az étkezés végeztével vezetőm ismét kézen fogott. Visszatértünk a folyosóra, ahol megérintett egy különös jelekkel teleírt fémlapot. Joggal gondoltam, hogy valamiféle, a mi távírónkhoz hasonló eszköz lehetett.