Emlékek…

Medikuskorom emlékei közül ugyanarra az egy klinikai éjszakára nyúlik vissza a két legmélyebb élmény: amikor halálosan elszégyelltem magam, és amikor életemben először éreztem a Teremtés egyik legnagyobb misztériumának közvetlen közelségét.

Négyen voltunk, fiatal orvostanhallgatók, akiket a professzori feketetábla rendelete behívott a kötelező szülőszobai gyakorlatra. Kistáskával hónunk alatt vonultunk be az első inspekcióra, fontos és jelentőségteljes személyiségeknek éreztük magunkat, s négyen négyféleképp palástolgattuk a diákos drukk remegő lámpalázát. A medikus szobában először is beöltöztünk. Rövid ujjú, fehér teniszing, fehér vászonnadrág, orvosi köpeny. Impozánsak voltunk, tettre kész, merész filmsebész külsővel; a hatást csak János barátunk rontotta le, amikor őszintén kibökte: „Fiúk, most mértem, százhúszas a pulzusom.”

Ketten kártyázni kezdtek, csattogott a tízesre kivágott ász az asztal viaszosvászon lapján, János hanyatt vágta magát a fehér vaságyon, s kék fedelű szülészeti jegyzetét lapozta, én a villanylámpa alá húzódva nyesegettem előírás szerint lehető legrövidebbre körmeimet. Vacsora után sorsot húztunk. Ki legyen az első? Emlékszem, a többiek csak heteseket, nyolcasokat húztak a pakliból, Kuoni, a pásztor, a piros alsó elég volt hozzá, hogy nekem juttassa az elsőséget. Lefeküdtünk. Másnap bevallottuk egymásnak, hogy egyikünknek se jött álom a szemére. Ruhástul hevertünk a medikus őrszoba ágyain. Cigarettaparázs a sötétben. Néhány erőltetett rossz tréfa, még néhány elsuttogott szó, aztán feküdtünk és vártunk.

És tudtuk, hogy a folyosó túlsó végén, a klinika másik szárnyépületében, velünk egy emeleten, ugyancsak álmatlanul fekszenek asszonyok, akik idegeik és izmaik nekifeszülésével várják nehéz órájukat. Gépiesen soroltam fel magamban a szüléstörténet sémájának adatait: előzmény, jelen állapot, az első vizsgálat, diagnózis: I. koponyafekvés, a medenceméretek is kedvezőek, hőmérséklet, érverés, igen, és intravénásan a két milligramm hydrargyrum bichloratum corrosivum…{1}

Csengőberregés. Hívó jel odaátról.

Első medikus – indulj! Kattan a kapcsoló. A csupasz villanykörte tárgyilagos hideg fényében három szempár néz utánam. Át a folyosón. A gyermekágyas osztályról apró hangocskák koncerteznek. A felső tejüvegablakon árnyék mozog. A csapóajtón túl trópusian forrónak érzem a levegőt. Előkészítő. „Gyerünk, gyerünk, doktor úr!” – nógat egy madám a kézmosó felé. Hiába előlegezi a még oly messze-távoli doktori címet, megtudnám pofozni, olyan rutinos, iparszerű, közönyös a hangja, minden mozdulata, én pedig…

Látom, a szőke, alacsony tanársegéd is ott áll a vászonfüggöny mögött, és vár. Gyerünk! Körömtoalett. „Öt percig langyos folyóvízben szappanos kefével erős dörzsölés könyökig, ezzel a felső epidermis réteg felpuhul, és a durvább szennyezés távozik” – ez a szabály, utána a szublimátostál, belekönyökölök, és még egyszer recitálom a tennivalókat, hogyan is lesz majd: harántágy, Sims-féle oldalfekvés, a szülőnővel átöleltetjük a párnát…

– Mit csinál ott maga? Hogyan mosakszik? Micsoda lelkiismeretlenség ez! – harsogja a tanársegéd. Rákvörösen rikácsolja: – Tessék azonnal szabályosan bemosakodni, különben kizavarom innen!

Én voltam a bűnös. A szublimátos mosdás közben elgondolkodtam, és kiemeltem kezeimet a lilás rózsaszínű léből. Sürgősen visszagyalázkodtam szabályosan: könyökig, és azt a fojtogató dühöt éreztem, amelyre nincs gyógyszer, mert az ember érzi, hogy megérdemelte a szidást, és szótlanul csak nyelni lehet. És rettenetesen szégyelltem a dolgot. Hiszen mindenki hallotta, a madámok is, a szülőasszony is, akit nekem kell most majd észlelnem, mit gondolhat rólam ez a szerencsétlen – ezért készültem fel becsületesen, alaposan…

– No, most már jöhet! – intett a függönyös fülkéből a tanársegéd. A következő negyven percben elfelejtettem, hogy lámpalázam volt, hogy utáltam a madámot, a tanársegédet és önmagamat.

Pontosan, szabályosan dolgoztam, fokról fokra, lépésről lépésre követve a Természet akaratát. Kezem erős volt, és ujjaim gyengédek, remegő ujjongás és kemény feszülés vezette a mozdulatokat. Egyszer láttam, hogy a tanársegéd fölém hajol, fémesen csillant kezében a műszer. Megráztam a fejemet: nem, itt nem lesz episiotomia{2}, bírjuk, győzzük – a szülő anya tágra nyílt szemét láttam, és azt a picinyke-óriás csodát, amely – vagy most már aki – a kezeim közé simult…

Tapadt az ing a testemen, amikor felegyenesedtem és átadtam a madámnak az új, csúf, mégis oly kedves kis jövevényt. „Ez már igen!” – morogta a madám, és én füttyös jókedvvel, fáradt karizmokkal, de most már igazi doktori fölénnyel rendelkeztem: „Tampont! Szemcseppet!”

Szemkezelés, anya és újszülött ellátása, fürdetés. Ó, de kedves is volt az a macskanyávogás, amit a negyvenkilenc centiméter hosszú, 3150 grammos, 32,5 centiméter fejkerületű és 30 perc életkorú Ilona úrhölgy végzett a kádban és később a ragyogó fehér, sorszámozott pólyában…

– Holnap jelentkezel a szobámban – tette vállamra a kezét a tanársegéd.

Bevallom, amikor visszatértem a medikusszobába, nem gyújtottam lámpát, bebújtam az ágyba, reggelig aludtam, mint a bunda, és egyetlen éjszakai riasztó csengőjelre sem ébredtem fel.

Másnap jelentkeztem a tanársegédnél. Egyetlen szóval sem tértünk ki az éjszaka történtekre. Csak egyszer, beszélgetés közben, szinte mellékesen vetette oda: „Semmelweis hazájában nekünk kétszeresen kell vigyáznunk, hogy betartsuk a szabályokat, tudod.” Barátok lettünk. S azóta is sokszor visszaemlékeztünk első találkozásunkra.

Később diákja és növendéke lehettem a Professzornak is, néhai nagy tanáromnak, akinek előadásaiban gyakran csendült fel az anyák megmentőjének neve, s most, amikor az élet útjai során el is távolodtam a Semmelweis szellemi örökségét őrző magyar orvostudomány arcvonalától, két évtized távlatában sem halványultak el a régi medikusemlékek: amikor olyan nagyon szégyenkeztem a semmelweisi tanítás ellen elkövetett bűnöm miatt, és amikor először éreztem a Teremtés egyik legnagyobb titkának közvetlen közelségét.

Az emlékek hatása az, ami kimélyíti az író tiszteletét, amikor képet igyekszik adni a nagy magyar „medicus militans”, az orvostörténelmi korjelző tudós, a szeretet és jóság, a becsület és igazság apostola, Semmelweis Ignác Fülöp tragikusan megrázó, örök-emberien szép életéről, hőskölteménybe illő művéről, és az emberiség szenvedő anyáit megváltó tanításáról.

Szülőház, szülőváros, szülőhaza

Az őskutatás ma oly korszerű divatját nem űzték száz évvel ezelőtt pestbudai polgárkörökben. A kamarási aranykulcsra áhítozó vidéki dzsentri tizenhat nemest megkívánó őspróbáján kívül a vármegyék levéltárai, a családi pergamenek és pecsétes kutyabőrök bőségesen igazolták a nemesi származást – a városi polgárság pedig családi bibliák és zsoltárkönyvek belső borítéklapjain, sárguló Familienblattok{3} ívein jegyezgette a nemzedékek láncolatának krónikáját. Kevés polgárcsalád, külföldi eredetű bevándorolt család tudja úgy visszavezetni őseit a 17. századig, mint a Semmelweis-família, amelynek első ősével, Semmelweis Györggyel a nagy magyar Alföldön, a Szolnok melletti Szikra községben találkozunk. Három generációval később az Alföldről a Duna partjára, Budavára tövébe költözött a család, s Semmelweis József, aki Mária Terézia uralkodása idején, 1778. január 30-án született, már a budai tisztes kereskedőcsaládok sorában szerepel. Harminckét éves korában nősült, 1810-ben vette feleségül az ugyancsak budai kereskedőleányt, a szép Müller Teréziát, akitől hét gyermeke született{4}: József, Károly, Fülöp, Ignác, János, Ágoston és Júlia.

1818. július 1-én született a budai Apród utca 1. számú házban Semmelweis Ignác Fülöp, s a szép, emeletes, virágos ablakú empire-polgárházban töltötte gyermekkorát. A szülőház, amely ma már csak hervatag emléke egykori képének, tiszteletreméltóan hosszú múltra tekint vissza. Az Országos Levéltárban található feljegyzések szerint 449 év történetét őrzi az a hely, ahol ma Semmelweis emléktáblája alatt a fővárosi ínséglakások gyermekserege játszik. Papi birtok volt ez a hely már 1490-ben, jezsuiták, pálosok, vörösbarátok voltak a ház urai, és a mohácsi vész előtt Tomori érsek, a „büszke vezér” mondta magáénak. A török uralom idején Szokoli Musztafa pasa, a budai fürdők építtetője háremének adott hajlékot, ahol fekete szudáni eunuchok őrizték a pasa hölgyeit. Budavára s a megvívása után a török főparancsnok birtoka a keresztény várkapitányok kezébe került, s a hárem helyét kazamata-börtön, a néger rabszolga eunuchokét porkoláb-strázsa foglalta el.

Kétszáz évvel ezelőtt züllésnek indult az egész környék. Az 1735-ben átépített hajlék már csupán csárda, „Dunai Hajósok, Tabáni Kalmárok és Utast fosztogató Betyárok tanyája”. A feljegyzések így folytatják: „Az Úr 1794-ik esztendejében kapucinus barátoké a ház, amelyet meghagynak csárdának.” 1810-ben katonaság tette rá kezét, a katonaságtól Semmelweis József kereskedő vette meg és építtette át. A feljegyzések arról is tudni vélnek, hogy a háznak mélyen a Várhegybe nyúló borospincéi titkos összeköttetésben álltak a királyi várral, s hogy Rudolf trónörökös ezen a rejtett úton hagyta volna el barátaival a rezidenciát, ha kedvük támadt észrevétlen távozni a Várból, s Pestre surrantak titkon mulatozni.

A 13 ablakos Semmelweis-ház szép, nemes és nyugodt vonalai előkelően simultak a Várhegy oldalához. A földszinten a „Gewölbe” üzlethelyiségében tárolták a fűszerkereskedés sokféle portékáját: a hófehéren porzó liszteszsákokat; a dunai hajókról lengő pallókon felcipelt ládákat, amelyeken oly izgalmasan távoli országok hírét jelentették a rájuk festett titokzatos betűk-ábrák; a süvegbe öntött cukorkúpokat; a napfényben szikrázó kősó kristályokat; az illatok légióját ontó kávés-, szerecsendiós-, fahéjas-, gyömbéres-, szegfűszegesfiókokat; a nem kevésbé illatozó kenőcsök hordócskáit, csizmafényesítésre és síró kocsikerék csitítására; rágni való, rőfnyi fekete szalagcukrot és a hozzá hasonló, jól zsírozott ostorszíjat; vaskos kocsigyertyát és karcsú szalongyertyát, meg petróleumot kannákban és köpcös üvegekben – zsákok és ládák és tartályok és bálák rengetege volt a raktár, szagok és ízek felejthetetlen tárháza az üzlethelyiség, ahol nappal a mázsa előtti szakajtóban dorombolt az egész cicacsalád, míg éjszaka egerésző őrjáratait végezte a pince alvilágában.

A boltozatos kapualj téglapados mélyében vidéki vendégek útiszekerei éppúgy elfértek, mint jövő-menő fuvarosok ponyvás kocsijai, az udvar kőkockáit egyenként bekeretezte az állhatatosan előbújó gyepszegély, a vörös, erezett kút sárgaréz csapja ragyogóra tisztítva verte vissza a napsugarakat, a lépcsőház mészszagú benyílói pompás búvóhelyek voltak a hétfőnyi Semmelweis gyermekhad játékai alkalmából. Paradicsom volt a szülői ház a gyerekek részére: az udvari ecetfák fakóezüst ágain hinta, az emeleti hátsó udvar eszményi sportpálya, s a lakás: meleg, puha, barátságos fészek.

A budai polgár otthona. Kétablakos szalon, dunai kilátással, az ablakok előtt kovácsoltvas tartókban tűzpiros pelargónium, hófehér és sötétlila petúniák, a nagykockás parketten cseresznyefa bútorok, kevés intarziával, sok puha plüss, sok-sok kézimunka, függönyök és terítők és takarócskák és horgolások, halkan pendülő óra, aranykeretes tükör, alatta két miniatűr vízfestmény és egy „ollóművész” fekete-fehér árnykép műve. A hatalmas ebédlő sötét diófa. Kétszárnyú ajtó nyílik az udvar felé, a nagy teraszra, ahol csöbrökben nevelt növények mesterséges lugasában ül nyári vacsorához a család, ha elkongatták már az esti harangszót a budai plébánia tornyában. És a nagy hálószoba, a szülők ágya körül elhelyezkedő aprónép fészkeivel s az egészet barátságosan besugárzó, remekbe épült nagy, fehér cserépkályhával, téli esték, téli elalvások pattogó, duruzsoló, a mennyezeten kis tűzlidérceket táncoltató, meleg mosolyú dajkájával.

Erős vár volt a budai polgár háza a 19. század első évtizedeiben. A családi önellátás erőteljes társadalmi egysége. Élelem, ivóvíz, tüzelő – saját raktárakban, saját kútban, saját pincében. A tabáni polgárember nem indult kalandok után. Az asszonynép ellátta a háztartást, az őstermelő házhoz jött, piacra menni nem volt szükség. A gyerek, amíg kicsi, az udvaron, legfeljebb a ház körül játszik. Messzebb merészkedni nem ajánlatos. Sem gyereknek, sem asszonyoknak. A vasárnapi misére testületileg, férfikísérettel vonult ki a család. Éjnek idején, lámpagyújtás után pedig éppen nem megy utcára a jótét lélek. Nagyon nagy okának kell lennie, hogy botot, lámpást vegyen kezébe, és nekivágjon az éjszakai utcának!

Hát még Pestre átmenni? Ritka nagy vállalkozás, nem is illik komoly budai emberhez, hogy csak úgy minden fittyre, teszem azt, minden nyáron átlátogasson Pest városába. A hajóhídon különben is vámot kell fizetni, csak a nemesemberek meg a diákok járhatnak rajta ingyen, már pedig a budai polgár takarékos, nem szórja a rézgarast sem, mert bölcsen tudja, hogy hatvan krajcárból lesz a forint, a forintból a bankó, a bankóból a jómód, a polgári jólét. Télen amúgy is szétbontják a hajóhidat, amint az első dér belepi a hídtartó dereglyéket, a híd közepén álló Nepomuki Szent János-szobrot, és fehér fagyzománcot varázsol a kőszent rózsa koszorúzta fejét övező hét kis bádogcsillagra, és foga van már az északi szélnek, mely eloltással fenyegeti a szobor előtt piros mécsüvegben libbenő lángocskát. És ha beköszönt a zajlás, és a révészek lulájozva himbálják át a vakmerő utasok ladikját egyik partról a másikra, istenkísértés még csak arra gondolni is, hogy az ember drága pénzért ilyen életveszedelemnek tegye ki magát. Legfeljebb arról lehet szó, hogy kemény télben, ha beáll a jég, és olyan biztonságosan erős a dunai páncél, hogy tetején vásárt csapnak a pestiek korcsolyázó diákokkal, bokrétás perecárusokkal, sistergő serpenyőjű tűzhelyekkel, fánksütő kofákkal. Igen, ha ennyire kipróbálták már az utat, és szekerek vígan át- meg visszakocsikáznak a két város közti jéghídon, akkor lehet csak szó arról, hogy a budai polgár is óvatosan átballagjon botos csizmában, rókaprémes sapkájának fülvédőjét gondosan lecsapva, amúgy bundásan, bekecsben, a túlparti városba.

Biztonságosabb és derűsebb élmény a színházba járás, ami szintén csak téli öröme a budai polgárnak. Két színháza is van: a Mátyás király hajdani istállója romjain épült budai színház, meg a másik, a szebbik, a valóságos „smukkasztli”{5}, a Várszínház, ahol a néző nemcsak a teátristák játékában, hanem a díszes társaság felvonulásában is delektálhatja magát, és ahol olyan „heimlich”, olyan otthonos a budai polgár, mint egy nagy családban, úgyhogy ha valaki eltüsszenti magát egy páholyban, hát szállnak is feléje nyomban a jókívánságok mindenfelől, mondván: „Helfgott, Herr Kästner! Zum Wohlsein, Frau Schmidt! Zur Genesung!…”

A budai notabilitások, az ismert patriciuscsaládok közé tartoztak Semmelweisék is. Buda szíve a Vár volt hivatalnoklakossággal, a Krisztina még csak faluszerű kertváros, a szűk sikátorokban gazdag Viziváros a piac és a kereskedelem központja, a Tabán pedig részben szatócsok, kispolgárok negyede, részben pedig „lacikonyhások és egyéb jöttmentek régi gyarmata”. Az 1810-es tűzvész porrá égette a tabáni kunyhók százait, helyükbe szerény kis lakóházak épültek, és a Semmelweis-ház éppen a határán épült a jöttmentek gyarmatának. A régi Szarvas tér felől nézve a Gellért-hegyet, tarka viskók százai virítottak az akkor még kopár, sziklás hegyoldalon. Kék, vörös, sárga, zöld fakalyibák: naplopók, koldusok, kintornások, vásárosok, rác hajósok, bosnyák dereglyések, dunai rakodómunkások, munkakerülők, rosszhírű betyárnépek lakták a sziklákhoz tapasztott emberi fecskefészkeket.

A színes, kavargó tabáni nyüzsgés természetesen csábította a gyerekeket, de a bölcsen óvatos Semmelweis papa éppen ezért adta ki a szigorú tilalmat: a gyerekek nem kalandozhatnak el a háztól. Csak ritkán fordult elő, hogy a nagyobbak elkísérhették apjukat a Rácfürdőig, ahol a társas fürdő színes ablakai mögül férfidörmögést és sikongó kacarászást lehetett hallani, és a hévíz záptojás szagába olyan orrfacsaró ingerkedéssel vegyült a szabadtéri konyhakordék rotyogó üstjeinek zsíros ételgőze. A mai vurstli nem szórakoztat annyi látványossággal, mint az akkori Rácfürdő előtti térség: malacot öltek az egyik sarokban; hasmánt hevert a másikban egy férfi, hátán féltucat gyógypiócával; a mellette guggoló köpölyözőmester ezalatt pedikűrművészetét mutatta be egy másik páciens lábán; valakit nyílt utcán beretválnak; a sánta pincér ételeket hord körül, kolbászt és sört, „gulyásost” és cervellát-hurkát; káromkodva dörzsöli verejtékező feje búbját egy bosnyák, mert elvesztette egész keresetét a „Mariandel” nevű szerencsejátékon; a primitív rulettbarlang kancsal tulajdonosa harsogva jelzi az új menet kezdetét; egy vén koldusnő hárfát penget, és síri hangon dalolja végtelen balladáját a kedvesét klastromból szöktető német lovagról; szemközt vele vak harmonikás borízű baritonja recsegi: „Ei du varafluchte Mühl’, kost mi’ die Mühl’ so vüll!”

Cifra proletárnyomor és kalmárjólét határán állt a ház, ahol Semmelweis gyermekéveit töltötte. A város pedig – a „Budapest” szó csak 1829-ben született meg –, most tette első tétova lépéseit a nyugat-európai városfejlődés útján. A Semmelweis születését követő esztendőkben jelent meg például az a rendelet, amely a forgalmas utcákból kitiltotta a nyílt kovácsműhelyeket, a pesti polgárság régi vágya teljesült, amikor a hóhér házát kihelyezték a város falain túlra, s a pellengért és vesztőhelyet is eltávolították a Belvárosból, és száműzték a káposztáspiac, a mai Deák tér mutatványos és kókler bódéit. Megkezdődött a harc a pesti sivatag ellen, amelyről Széchenyi is megírta „Por és sár” című heves pamfletjét, a József- és Terézváros a rákosi futóhomokban fuldokolt, de a kor merev és szűkkeblű szelleme inkább katonás glédába sorakoztatott házsorok kő- és téglavárosában látta az eszményi megoldást – a fásítás, a zöld terek, sétányok, parkok gondolata ellen még József nádor is tiltakozott.

Pedig ő volt egyébként Pest jó szelleme: József nádor hozta létre 1808-ban a Szépítő Bizottmányt, ő készíttette el Hild Jánossal a város szabályozási tervét, s az ő idejében már az első mesterek fiai, Hild József, Kasselik Ferenc, Zitterbarth János, a második építészgeneráció képviselői léptek a porondra. 1815-ben megépült az első négyemeletes ház Pesten. A mai Anker-udvar helyén állt Gyertyánffy-ház építését a nádor udvari orvosa hevesen kifogásolta, mondván, hogy az esetleg tüdőbeteg lakók képtelenek lesznek ilyen szédítő magasságokba felkapaszkodni, a házicselédektől pedig nem lehet megkívánni, hogy fát és vizet szállítsanak a felső emeletekre. Szemközt már állt a Deák téri evangélikus templom, megépült a Kálvin téri református Istenháza, sor került a kereskedők házára, szállóra, amely ma a rendőr-főkapitányságnak ad otthont, a mai Lloyd-palotára, a Diana fürdőre, az István főherceg szállóra (mai GYOSZ-ház), újjáépült Pestvármegye székháza – 1820-ban Pest városa 3859 házból állt.

A magyar táblabíró korszakban a polgári biztonság érzése uralkodott a társadalom minden rétegében, a Semmelweis családban éppúgy, mint akár a legmagasabb fenséges nádori famíliában. József nádor patriarchális egyszerűséggel élte a budai polgár életét, a pater familias gondosságával végezte kötelességét, s amikor 1819-ben feleségül vette Mária Dorottya württembergi hercegnőt – a kor egyik éles szemű megfigyelőjének megjegyzése szerint –, „a nádornéval a német protestantizmus szegényes szelleme költözött a budai várba”. A nádori pár – iránymutató mágnese a pestbudai társadalomnak, a polgári erények egyszerűségét tette meg uralkodó koreszmévé. Mária Dorottya, „a kötelesség hőse”, megtanult magyarul, 1826-ban Kopácsy püspök üdvözlésére már magyarul válaszolt. „Első volt a dinasztia női tagjai közül, kinek ajkai magyar hangokra nyíltak.” A főhercegné mater familias buzgó háziasszonyi figyelme minderre kiterjedt. Gondoskodott, hogy a palota előtt silbakoló őrszem télen meleg kesztyűt kapjon, s ugyanolyan buzgalommal osztogatta szalonjának látogatói között a legújabb bibliakiadásokat. Széchenyi István, amint naplójában enyhe csodálkozással feljegyezte, egy napon két Bibliát is kapott tőle.

Egyszerű erkölcsök – polgári jólét. A nehéz pénzügyek devalválták a pénzt, felértékelték az áru fogalmát. 1803-ban még a kongó rézpénzt is magas ázsióval váltották be a mocskos, gyűrött bankóval szemben, s az 1811. évi csőd után egyötödére zuhant a papírpénz értéke. Jó polgári körökben, vagyis a „gutbürgerlich” nádorcsalád otthonában éppúgy, mint a beérkezett, „einge bürgert” Semmelweis család házában egyforma bécsi recept szerint főzték a kávét: 60 pörkölt kávészemet számítva egy csésze tejeskávéhoz. És egyformán ott szerepelt az elnyárspolgáriasuló szalonokban a művészietlen giccs minden válfaja, a lepkeszárnyakból és madártollakból összeállított „kínai táj”, a felnyitható kámea melltű, mely üveg alatt rejti a kedves árnykép profilját, a kávéscsésze, melyre légy van festve, s egy szócska: „hű”, ami azt jelenti, hogy: „Légy hű”, az emlékkönyvkultusz, a „költőfejedelmek és egyéb szellemóriások” elorzott soraival, találóan átgyúrva az emlékkönyv tulajdonosára vonatkoztatható „Stammbuch”{6}-ömlengéssé, ott voltak a szarvascsontból csiszolt gyertyaellenzők, a hímzett asztalterítőre borított csipkefutó közepét óvó horgolt takarócskákat védő recekézimunka, az „Álmodj édesen! Csak egy negyedórácskát!” feliratú szunyókálópárnák a bőrdívány sarkában, a gyöngyhímzésű útitáskák, jó kívánságokkal, névvel, monogrammal…

Semmelweis gyermekéveiben és ifjúságában még makacsul tartotta uralmát a latin nyelv. A Semmelweis-házban magyarul és németül beszéltek. Mégpedig a budai német tájszólást, nem sváb, hanem „ofner” dialektust, ami miatt később Bécsben sokat gúnyolódtak bécsi diáktársai. A magyar beszédet pedig a kor szokása szerint sűrűn keverték németes és latinos vendégszavakkal. Semmelweis még latin–magyar iskolába járt. A sextában, az első elemiben ismerkedett meg a budai magiszter fekete falitáblájával és suhogó pálcájával, a négy alsó osztály után következett a syntaxis, a grammatikai osztály, a poétika, majd a „felső négybe” került a tizennégy éves fiú, és sorra kerültek a kövésztudomány, terjedtségmérés, mennyiségtudomány, a matézis, a vegyítés tudománya, fizika és neveléstudomány, a görög és latin klasszikusok, a füvésztudomány tantárgyai.

Ne felejtsük el, hogy ebben az időben Magyarországon a klasszicista közízlés oly erős, hogy Ráth Mátyás, első magyar újságszerkesztő Sokratesnek, Németh László professzor Aristippusnak, Dessewffy József Marcus Aureliusnak keresztelteti fiát, Kazinczy pedig a következő neveket adja gyermekeinek: Iphigénia, Anna, Szofrónia, Thália Terézia, Antonius Szofron Ferenc.

És ne felejtsük el azt sem, hogy csak az 1844. évi országgyűlés döntött arról, hogy a közoktatás nyelve magyar legyen; hogy a főiskolákon csak 1848-ban vezették be a magyar nyelvű előadásokat, s hogy országos feltűnést keltett, amikor 1824-ben a pesti egyetemen Gebhardt Ferenc orvostanár magyarul tartotta belgyógyászati előadásait, amihez második fehér hollóként csatlakozott két évvel később Hoffer Ferenc dr., az állatorvosi főiskola igazgatója…

„Gyógyitó orvos szeretnék lenni”

Semmelweis József 58 éves volt, amikor Ignác fia befejezte a középiskolát. Az Apród utcai házban negyedszer ült össze a családi tanács: mi legyen a fiúval? Az elsőszülött József az üzletben dolgozott, Károly mezőgazdának készült, Pál egyházi pályára lépett, Pozsonyban végezte a papneveldét. Az apa érezte, Ignáccal több gondja lesz, mint a többivel. Hosszú beszélgetések előzték meg a pályaválasztást. A középiskolai bizonyítványok közepesek voltak, rendszertelenül tanult, egyes tárgyakból éppencsak hogy megfelelt, a klasszikusok iránt nem tudott felmelegedni, növénytanból, ásványtanból, fizikából jeles volt. Aggódva figyelte az apa, sikerül-e valóra váltania kedvenc gondolatát: egyenruhában szerette volna látni a fiút, legyen katona is, de jogász is: hadbíró a császár hadseregében.

Kétségbeejtő volt a fiatal Ignác közönye. Kedvesen, udvariasan, engedelmesen bólintott mindenre. Menjen Bécsbe? Hogyne, szívesen. Tanuljon két évig filozófiát, ahogyan illik, utána pedig menjen jogra? Igenis, elmegy, tanulni fog filozófiát, jogot. Utána beadja a kérvényt, hogy elnyerje az „Auditor” tiszti kardbojtját? Szívesen, kérvényezni fog. Három fia eddig legalább őszintén és nyíltan bevallotta, hogy más pálya iránt érez hajlamot, ez a negyedik, ez az Ignác, csak mosolyog kedvesen, bólogat, és tulajdonképpen semmihez sincs kedve. Hát mi akarsz te lenni? Ó, papa, úgy lesz minden, ahogyan te akarod…

Aztán összecsomagolták a széles öblű fonott nádkosarat és a kétfüles útitáskát, búcsú a szülőktől, a fivérektől és a kis Juliától, egyetlen húgától, búcsú a családi háztól, a meghitt, biztonságos otthontól – recsegett a postakocsi kürtje, Semmelweis Ignác elindult Bécs felé, hogy fényes egyenruhájú hadbíró legyen a császári hadseregben.

Négy napig tartott az út Pesttől Bécsig. Első bécsi levelében beszámolt a viszontagságos utazásról. Fárasztó volt az út a másodosztályú delizsánszon. A harmadik napon, szerencsére éppen Pozsony közelében, kisebb baleset érte a kocsit, az utasok begyalogoltak a postaállomásig. Ignác felkereste pap fivérét, együtt felsétáltak a kiégett négytornyú vár üszkös falai alá, bejárták a koronázó várost, megnézték a Duna-parton kőfallal bekerített koronázási dombot, ahol Mária Terézia tette meg lóhátról a kardvágásokat a négy világtáj felé, aztán visszatértek a kocsihoz, és a Schnellpost továbbrobogott Bécs felé.

Keservesek voltak az első hetek. Szüleinek nem írta meg, csak barátjának, Markusovszkynak panaszolta: „Olyan nagyon hiányzik nekem a városunk, a mi szép tereink, kedves barátom, semmi sem tetszik itt nekem. Halálos fáradtan érkeztem, és nem tudok megbarátkozni ezzel a várossal még most sem.” Fél évvel később is ezt jelenti még róla egyik diáktársa hazaírt levelében: „Semmelweis Ignác is itt van, sokat jár ugyan velünk, de úgy látom, zárkózott magyar marad, aki nem tárja fel érzelmi életét senkinek…”

Semmelweis élete bő lehetőségeket nyújt az írói képzelet csapongása számára. Egy osztrák szerző bővérű, életörömtől duzzadó, harsogó kacagású, kék szemű, szőke atlétának írja le, bonyolult nyár végi kalandokba sodorja, és casanovai romantikával veszi körül Semmelweis alakját. Akadt francia író, aki háromfelvonásos színműben elegáns világfinak, sziporkázóan szellemes vivőrnek rajzolja meg magyar orvos-hősét, aki úgyszólván csak a pergő párbeszédek rakétázása kedvéért, szinte mellékesen jut el felfedezéséhez. Egy modern cseh író megkísérli Semmelweist az örök forradalmi emberi szellem képviselőjeként beállítani – több alapossággal író német szerzők a semmelweisi tragikumot hangsúlyozzák, a démonikus megszállottságot, amely életén uralkodott, míg az amerikai Kruif, aki talán legközelebb férkőzött az igazsághoz, a tisztalelkű tudóst, a jó embert és a vitéz harcost látta meg benne.

A magyar szerzőt kötelezi a tárgyilagosság. Igyekezete az, hogy ne vegyen el semmit, s ne tegyen hozzá semmit hőse alakjához. Költött párbeszédek halmozása és kieszelt romantika nem helyénvaló, hiszen Semmelweis Ignác élete, műve és halála tökéletesen záruló kör, teljes egység, amely nem szorul cicomázásra, de elbírja a felderítetlen hézagok hiányait is. Nemrégiben készült egy magyar Semmelweis-film, amely a maga vizuális propaganda-hatásával sok olyan részletet is rögzített a nézők emlékezetében, amire csak a szövegkönyvnek, az úgy látszik, kötelező moziromantikának volt szüksége. Regényes életrajz! Sokízű kifejezés, amely mindig magában rejti a szállongó képzelet bőkezű adagolását, a tények megszűrését, fény és árnyék önkényes tompítását és kiélezését. Semmelweis életének nem egy szakaszáról, főleg fiatalkoráról, kevés a hiteles adat, és vannak részletek, amelyeket soha nem is fogunk tudni megállapítani, de ezek szerencsére mellékesek, és nem befolyásolják a lényeget. Ha csak a megbízható és hiteles adatokat vesszük alapul, akkor is megkapjuk azt, ami minden regényes életrajznál mélyebb, emberibb hatású és meggyőzőbb: Semmelweis Ignác életregényét.

Erre a kitérésre az adott okot, hogy éppen diákévei körül keltek szárnyra a legnaivabb legendák. Tudjuk, hogy Bécsbe ment, eleget akart tenni apja kívánságának, beiratkozott az egyetemre és – nem találta meg a helyét. Már a pesti piarista kollégiumban sem volt figyelmes diák, a bécsi egyetem száraz jogbölcseletét halálosan unta. „Úgy érzem – írta egyik levelében –, ezeket a fűrészporízű tankönyveket csak börtöncellában volnék képes elolvasni, feltéve, hogy életfogytiglani tömlöcre ítélnének.”