Szoboszlai Zsolt

– Kálnoki Kis Attila

A SZOBOSZLAI-SZTORI

A Szoboszlai-sztori

Copyright © Szoboszlai Zsolt – Kálnoki Kis Attila, 2025

A kiadvány az EM Sports engedélyével jelent meg

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-799-0 (papír)

ISBN 978-963-614-800-3 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Gazdag József

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Szoboszlai Zsolt borítófotó © Fóthi Levente

Szoboszlai Dominik borítófotó © Liverpool FC

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

PROLÓGUS

Pittyen a telefon

„– ÉRKEZETT EGY KONKRÉT MEGKERESÉS.

– KITŐL?

– A LIVERPOOLTÓL.”

„A Liverpool nekem lett teremtve, én pedig a Liverpoolnak.”

(Bill Shankly)

2023. június 29., valahol a horvát tengerparton. Egy szál úszógatyában ülök a nyaralónk teraszán. Az ég kék, sirályok röpködnek. Kezemben egy csésze kávé, azt szürcsölgetem. Zsanett, a feleségem Szofikával, a lányunkkal csacsog…

Szeretem a nyárnak ezt a két-három hetét. Futballistaként is mindig ezt az időszakot vártam. Amióta pedig 2007-ben Domi és a mellettem kitartó szülők és gyerekek miatt megalapítottuk a Főnix Gold FC-t, és klubalapító-edző vagyok, végképp. A család azóta hozzám és Domihoz alkalmazkodik: hétköznap edzések, hétvégén meccsek.

Ez az egyetlen időszak, június és július fordulóján, amikor szusszanhatunk. Szeretjük a horvát tengerpartot, itt elereszthetjük magunkat. Domi is itt van, de már nem velünk nyaral. Alig harminc kilométerrel arrébb pihen. Felnőtté vált.

Próbálok kikapcsolni, gyönyörködni a panorámában, de az agyam nem engedi. A szemem néz, mégsem lát. Éppen benne vagyunk a pillanatban. Ha holnap éjfélig jön egy klub, amely hajlandó kifizetni Domi szerződésbe foglalt kivásárlási árát az RB Leipzignek – s persze előtte vele is megegyezik –, úgy vége a látszatnyugalomnak. Azonnal felpörögnek az események, repülés ide-oda, bejelentések, protokoll, csomagolás, költözés, s mire vége, jön a nyári felkészülés egy új város új csapatában.

Ilyen a futballistaélet.

Ránézek az órámra. Vánszorog a mutató. Sok idő van még holnap éjfélig. A vevőnek rohadt mélyen a zsebébe kell nyúlnia. Csak egy szűk kör képes kipengetni 70 millió eurót, ráadásul messze még a nyári átigazolási időszak vége. Ilyenkor csak olyan topcsapat jöhet szóba, amelyik nem akar várni, és elég elszánt ahhoz, hogy meg is mozdítson ekkora összeget. Van esély, de kicsi. Persze, akkor is vihetik majd, ha senki sem dönt holnap éjfélig, de akkor július 1-től a Leipzig annyit kérhet érte, amennyit akar, 100-150 milliót is akár. De nincs baj akkor sem, ha Lipcsében kezdi a felkészülést, vagy akár az újabb bajnoki évadot. Nekünk az is megfelel. Win-win helyzetben vagyunk.

A futball minden szinten erről szól: ragadd meg a pillanatot! A pályán tizedmásodperced van döntést hozni a labdaátvétel irányáról, a teret ölelő pontos átadásról, a pimasz cselről, amivel átvered az ellenfeledet. Századmásodperced van, amikor a tizenhatos sarkánál kibillented egyensúlyából a védőt, s úgy kell megrúgnod a labdát, hogy az a nyújtózkodó kapust kikerülve a hálóban kössön ki. A közönség ezekért a pillanatokért vált jegyet. A futballistát pedig ezek a pillanatok emelik naggyá.

A múlton és a lehetséges jövőn agyalok. Eszembe jut az óvodás Domi, akit már akkor sem lehetett labda nélkül látni. A nyúlánk kisfiú sikerei a Főnixszel a külföldi utánpótlástornákon. A lieferingi évek. A salzburgi évek. Lipcse, ahová sérülten érkezett. Már Salzburgban is bajlódott a lábával. A szeméremcsontja gyulladt be. Alattomos, rohadt nyavalya ez. Ráment fél éve. A Német Kupában debütált. Góllal. Aztán amikor az olasz Domenico Tedesco érkezett a Leipzig kispadjára, Domi mindennap kapta tőle az ívet. Nem működött a kémia. „Nyugi, fiatal még, kap majd lehetőséget” – ez a blabla ment kifelé, de jobbára csak csereként számolt vele. Ilyenkor nem tudsz mit csinálni, tudomásul veszed. De beletörődni nem szabad! Leereszteni végképp! Helyette dupla intenzitással kell dolgozni, hogy ha csak 10-15 perceket kapsz, mint Domi akkoriban, akkor az alatt a negyedóra alatt mutasd meg, hogy mire vagy képes.

Amikor 2022 szeptemberében elküldték Tedescót, helyére az a Marco Rose érkezett, aki már Salzburgban is együtt dolgozott Domival. No, igen. A futballkarrierhez nem elég jól játszani. Szerencsére is szükség van. Dominak pedig olyan edző kell, akire fel tud nézni. Aki magasabban van, mint ő. Rose ilyen volt.

Salzburgban egyszer-kétszer partvonalon kívülre tette. Domi tizenkilenc éves volt, s azt gondolta, már mindent tud, ő a király. Rose tanította meg arra, hogy a tehetség nem elég. Ahhoz, hogy jó játékos legyél, rengeteget kell dolgozni.

A futball a sportvilág talán legerősebb konkurenciaversenye, ahol minden edzésen, minden meccsen bizonyítanod kell. Domi dohogott, de hallgatott a tanácsomra, nem könyörgött több játékpercért, kölcsönadásért, hanem ráharapott a zablára, küzdött a helyéért, és fokozatosan bebizonyította az edzőjének, hogy több van benne.

Rose pedig emlékezett erre. Rögtön az első lipcsei meccsén, a Dortmund elleni rangadón a kezdőcsapatba nevezte. Domi góllal és gólpasszal hálálta meg a bizalmát. A következő hetekben vált egyértelművé, ami már Salzburgban is látszott, hogy a fiam gyorsan alkalmazkodik, könnyedén veszi az akadályokat. Hamar szót ért az öltözőben, érzi a hierarchiát, könnyen beilleszkedik.

Mindez talán annak tudható be, hogy „nem rúg vérhólyagot a labdára”. Egy fiatal játékosnál ez az első, amit az öltöző észrevesz. Persze, ma már, az internetnek hála bárkinek utánanéznek, és hírből is ismerik egymást a focisták, a Salzburg–Lipcse vonalon pedig aztán tényleg tudják, ki milyen kaliberű spíler. Egyébként viszont teljesen mindegy, honnan jössz: ha eleinte „tökön rúgod magad”, azonnal leírnak. Ha viszont simogatod a labdát, és látják benned a kvalitást, azonnal bevesznek maguk közé az idősebbek is.

Domi pedig tényleg tud focizni. Nincs olyan csapat, ahol nem örülnek, ha ilyen talentumú játékos érkezik. Aki nemcsak technikás, hanem jó fej is. Nem az a „leülök a sarokba” típus. Keresi a többiek társaságát, osztja és veszi a lapot, szeret elöl lenni a melóban és a hülyeségben is.

Rose keze alatt Domi Lipcsében kivirágzott, a második teljes Bundesliga-szezonjában hat gólt rúgott és nyolc gólpasszt adott, s ezenfelül minden mutatója azt bizonyította, hogy megérkezett a topfutball szintjére. Tavaszra már kiemelkedett az átlagból. A világ egyik legerősebb bajnokságában.

Minden klubváltást alaposan át kell gondolni. Ha rossz lóra teszel, zátonyra futhat a karriered. Ha jóra, akkor vágtatsz tovább, és meg sem állsz a futballvilág csúcsáig. Ha holnap éjfélig kifizeti valaki Domi kivásárlási árát, akkor…

Az egyik komoly érdeklődő a Newcastle United. Domi szereti a kihívásokat, igent mondana a Premier League-re. Bennem általában két hang szólal meg: az egyik a szülő, a másik az edző. A jobb és a bal vállamon is ül egy-egy kisördög, és felváltva súgnak a fülembe mindenfélét. Így vívódik az apa, aki edző és klubalapító is egy személyben.

De most mindkét kisördög azt mondja, hogy Domi abszolúte megérett a szintlépésre. Nagyképű lennék? Nem hiszem. Én ismerem a legjobban. A nézőtéren ülve is egyetlen gesztusából leveszem, hogy mit érez, mit gondol az adott pillanatban.

Tavasszal szinte minden meccsén új kihívásokat keresett. Kit lehet még befűzni, mikor lehet valami extrát villantani. Olyan passzokat, olyan trükköket vállalt be, amelyek a futball sava-borsát adják. Ettől morajlik a lelátó. Kevesen engedik meg maguknak az ilyet, még kevesebbeknek sikerül tökéletesen kivitelezniük. Neki bejöttek ezek a húzások, pedig már az ellenfelek is készültek rá. Húzóember lett a Bundesliga bronzérmes csapatában. Vezéregyéniség.

Ránézek az órámra. De messze még a holnap éjfél!

Oké. Mi van akkor, ha maradunk még egy évet Lipcsében? Nyerhet még egy Német Kupát, lőhet még több gólt. De Anglia más szint. A Newcastle tavasz óta érdeklődik. Személyesen is beszéltünk velük. Egy újjáépülő csapatot vázoltak föl, amellyel immár a stabil top három a cél. De nem úgy, hogy azonnal megvesznek minden elérhető nagynevű labdarúgót a piacról, hanem tervszerűen, lépésről lépésre akarnak haladni, fiatalok be- és felépítésével. A kisördögök azt súgják, ez a csapat jó választás lenne. De úgy tűnik, egyelőre kivárnak.

Fél éve tervezzük a szintlépést. Eddig sehol nem kopogtattunk. Most sem tesszük. Azoknál sem érdeklődünk, hogy mi van, akikről tudjuk, hogy Domi szerepel a kívánságlistájukon. Ezen a szinten a játékospiac nem így működik. Mindenhol meghatározott profilú játékost keresnek, célzottan nézik a meccseket, a statisztikákat, az egyéb mutatókat. Ezek alapján szűkítik le a listájukat arra a két-három futballistára, akivel érdemes felvenniük a kapcsolatot.

Domi egy rakás klub árnyékcsapatában benne van. De pletykákkal nem foglalkozunk, csak konkrétumokkal, amelyek már befutottak Esterházy Matyihoz. Ő képviseli a fiamat.

Hárman háromfelé élünk, ezért van egy zárt csoportunk. Ha valami érdemleges történik, Matyi ott jelzi először, mi pedig reagálunk. Ha mindhárman pozitívan állunk hozzá, akkor konferenciahívással átbeszéljük a részleteket. A továbblépéshez, a tárgyalás megkezdéséhez minden esetben Domi beleegyezése kell.

Két ligát, az angolt és a spanyolt helyeztük előtérbe. Korábban akadt megkeresés Olaszországból is, hírbe hozták például a Milannal. Komoly volt. De a Serie A, azon túl, hogy kőkemény, borzasztóan taktikus is. Általában óva intek minden magyar focistát az olasz bajnokságtól. Valamiért nem a mi terepünk. Nem is tudunk ott megragadni. Ne kérdezd, hogy miért. Mégsem mondom, hogy nem mertem volna odaengedni. Még az is lehet, hogy Dominak az olasz stílus is feküdt volna.

Pittyen egyet a telefonom, érte nyúlok. Matyi üzen. „Beszélnünk kell! Ráértek?” Két igen a válasz. Még be sem érek a házba, már jön is a hívás.

– Szia, Matyi, mondjad!

– Sziasztok! Érkezett egy konkrét megkeresés.

– Kitől?

– A Liverpooltól. Ha megegyezünk velük, holnap éjfélig konkrét ajánlatot tesznek, készek kivásárolni a Leipzigtől. Mit szóltok hozzá?

Nem ért váratlanul a hír, mert már semmi sem ér váratlanul. Domi tizenöt éves korától zajlanak ilyen beszélgetések, s olykor súlyos döntéseket kell hoznunk. Így volt ez, amikor Salzburgba igazolt, és akkor is, amikor Lipcsébe. De közben is érkeztek ajánlatok, megkeresések, szóval az élet már felkészített az ilyen helyzetekre. Ettől függetlenül érzem, hogy megy fel a pulzusom. A Liverpool mégiscsak más. Futballóriás. A You’ll Never Walk Alone-t a fotelben ülve hallgatni is hidegrázós, hát még úgy, hogy a pályán ott a fiad, a világsztár csapattársaival összekapaszkodva. Ráadásul Domi is úgy van vele, hogy Lipcsét és Marco Rosét, akit nagyon tisztel, kifejezetten szeret, csak egy olyan klub ajánlatáért hagyná ott, amelyik egyértelműen a legszűkebb világelitbe tartozik. Gyerekkora óta ez a célja. S a Liverpool ilyen.

Matyi sorolni kezdi a részleteket. Mindegyik újabb és újabb kérdést szül. Már vagy tíz perce egyeztetünk, próbáljuk minden oldaláról mérlegre tenni a Liverpool ajánlatát. Aztán elfogynak a kérdések, néhány másodpercre elnémul a vonal.

– Oké, akkor most tegyük le – javaslom a többieknek. – Mindenki szusszanjon egyet, gondoljuk át még egyszer magunkban, aztán beszéljünk újra.

Kilépek a teraszra Zsanihoz.

– Bejelentkezett a Liverpool – mondom. – Kifizetnék a kivásárlási árat. Kérek tíz percet, jó?

Zsani szereti a focit, majd’ három évtizede benne van. Ismeri a dörgést, átérzi a pillanat súlyát. A Liverpool persze tetszik neki. Ha a Newcastle lenne, az is tetszene. Ha az Antarktiszról hívtak volna, mert van ott egy csapat, azon sem csodálkozott volna. Neki egy a lényeg, hogy a gyermeke boldog legyen, és mosolyogjon a pályán. Más nem érdekli. S tényleg ez a legfontosabb. Ha Domi nem boldog, ha nem mosolyog a lelke, akkor a játéka sem olyan.

Magamra zárom az ajtót, de nem agyalok sokat. Néhány perc elteltével folytatódik a hármas beszélgetés.

– Na! Akkor megyünk Liverpoolba! – vág a közepébe Domi.

– Nézzük, mi szól mellette és ellene! – Sorolni kezdem. – Mellette szól, hogy brutál nagy klub, brutál tradíciókkal, brutál elvárásokkal, brutál nagy nyomással. Kenny Dalglish, Steven Gerrard. A maiak is világsztárok, Mo Szalah, Virgil van Dijk. Ez már nem nevelőklub. Itt nem az van, mint Lipcsében, ahol építik a játékosokat. Ha ez a klub kifizet érted ilyen hatalmas összeget, akkor Klopp nemcsak potenciált lát benned, hanem azt gondolja, hogy veled meg tudja nyerni a bajnokságot. Meg mindent is.

A német edzőnél hosszabban elidőzöm, neki tényleg örülnék. Hasonló iskola, mint a salzburgi vagy a lipcsei. Olyan karakterű edző, akinek szívesen a gondjaira bízom a gyerekemet. S ha valakiért ennyit kifizetnek, az megkapja a bizalmat, nem fogják jegelni egy-egy gyengébb hónap után.

Elhallgatok. Most jönnek az ellenérveim.

– Figyelj, fiam, nem féltelek a Liverpooltól, de jobban örülnék, ha lenne egy másik, köztes lépcsőfok. Ha az sikerül, akkor tényleg jöhetne a Liverpool, vagy amit akarsz, a csillagos ég.

– Értem, Apa – szólal meg Domi. – De nyugi! A BL-ben már találkoztam hasonló szinttel. Nem emlékszel? Játszottam is ellenük, még salzburgiként. Az Anfielden alig vertek meg minket 4:3-ra. Érzem, hogy meg tudom ugrani. Menni fog!

– Domi, eddig is támogattalak, most is támogatlak, de tudnod kell, hogy ha ezt itt elbukod, akkor nem egyet lépsz vissza, hanem kettőt.

Nem lehet kizökkenteni. Hajthatatlan, belül már eldöntötte, hol folytatja, és ez minden mondatából sugárzik.

– Menni fog! – mondja még egyszer.

Hihetetlen, hogy ebben a gyerekben nincs semmi kétely. Ennek ellenére azt mondom:

– Ha nekem kellene választanom, egy kisebb klub jobb lenne.

Csönd lesz a telefonban. Domi és Matyi is értetlenül hallgatnak. A Liverpool van a kalapban, és én ellene szavazok?

Pedig csak józanul gondolkodom. Domi kapcsán mindig inkább visszafogott vagyok. Tudom, milyen céltudatos. Elképesztő agya van, s amit fejben eldönt, azt közvetíteni tudja a lábainak. A pályán bármit megcsinál. De ahogy eddig is csak egyesével lépkedtünk, most is ezt tartanám üdvözítőnek. Nincs kétségem afelől, hogy egyszer megugorja a Liverpool, a Real Madrid vagy a Barcelona szintjét, de nem is ez a kérdés. Hanem az, hogy Lipcséből egyből a futballvilág tetejére kell-e ugrania. Azt kell most eldöntenünk, szükséges-e még egy lépcsőfok.

Matyi a Liverpool mellett kezd érvelni. Domi hallgatja, aztán végső soron lezárja a beszélgetést:

– Figyeljetek, a helyén tudom kezelni. Ez olyan kihívás, amit nekem találtak ki. A Liverpool mezét akarom! Ha kell, gyalog is elmegyek Liverpoolba! Ennyi.

– Oké, akkor nincs miről beszélni – mondom. – Beleállok én is.

– Intézem a szerződést – mondja Matyi.

– Rendben – mondjuk Domival.

Kilépek a teraszra. Zsani kérdőn néz rám.

– Gyertek, fürödjünk egyet! – szólok mosolyogva.

Holnap ugyanis már nem lesz rá lehetőség. Reggel indulok Fehérvárra, ott találkozom Domival, aztán irány Ferihegy, mert indulunk Liverpoolba.

1.

Árvaság

„ANYA, ANYA! BAJ VAN!”

„– El fognak húzni félévben – mondta az arc a repedésben –, és év végén is el fognak húzni.

– Még javíthatok.

– Ha tanulsz. De nem tanulsz. Örökké itt lődörögsz a pálya körül.

A fiú nagyon szeretett volna másról beszélni, inkább valami másról.

– Ki tetszik jönni vasárnap?

Elkínzott nevetés a falból.

– Vasárnap! Melyik vasárnap?”

(Mándy Iván: A pálya szélén)

Nem sok magyar focista mondhatja el magáról, hogy a legerősebb európai ligák valamelyikében nyert bajnoki címet. Német bajnok Schaffer Alfréd, Szabó Péter és Tóth Gyula (Nürnberg), Sztáni István (Frankfurt), Hrutka János és Szűcs Lajos (Kaiserslautern), utoljára pedig Lisztes Krisztián (Werder Bremen). Spanyolországban bajnok lett Puskás Ferenc (Real Madrid), Plattkó Ferenc, Szegedi Miklós, Kubala László, Czibor Zoltán és Kocsis Sándor (Barcelona), Olaszországban pedig Nyers István (Inter), Hirzer Ferenc és Viola József (Juventus), Fábián II József és Schubert Gyula (Torino).

Angol bajnoki címet soha nem nyert magyar játékos. Domi az első.

Ahhoz, hogy megértsd, hogyan sikerült a fiamnak a magyar futballvalóságból a Premier League csúcsára jutnia, s két év alatt húzóemberré válnia a Liverpoolban, előbb meg kell ismerned a családi hátterét. Hogy honnan érkeztem én, milyen mélységekből, s hogyan vértezett fel az élet a szükséges emberi és futballszakmai tapasztalattal, s hogyan faragtak az évek azzá a gránitszilárdságú, gyakran smirglis stílusú, de önazonos szülővé és edzővé, aki ma vagyok.

Székesfehérváron születtem 1974-ben. Édesapámat a Hajdúságból sorolta a katonaság a városba, bakaként ismerkedett meg édesanyámmal, miatta ragadt itt. Leszerelés után sofőr lett a Vízműnél, édesanyám pedig takarítónőként dolgozott. Szüleimmel és a hét évvel idősebb bátyámmal Sóstótól nem messze laktunk, családi házban. Az utcánk két oldalán klasszikus Kádár-kockák sorakoztak egymás mellett. Egy ilyen 10×10-esben nőttem fel. Ne gondolj luxusra. Az utcafrontra két szoba nézett, az udvari oldalon volt a konyha, a fürdő meg egy kisszoba. A kerítés mellett szőlő futott, csemege és othello, utóbbit még dézsmálni sem tudtuk suttyomban, mert kékre festette a kezünket és a nyelvünket, így amikor titokban rájártunk, rendre lebuktunk. A kertben gyümölcsfák álltak, a veteményesből mindig került friss zöldség az asztalra. A bátyámmal kötelezően segítenünk kellett a kapálásban és a gyomlálásban, de jobban szerettem labdázni a kerti munka helyett.

Amikor felszabadultunk a házimunka alól, mindig találtunk magunknak játszótársakat. Hol a telkünk mögötti szabad területen, hol a Rádió utcai lakótelep épületei között fociztunk a közeli laktanyában élő, éppen szabadnapos szovjet kiskatonák ellen. A legtöbb esetben azonban a házunktól alig száz méterre lévő Ikarus-pályán. Mára már csak két focipálya és egy öltözőépület maradt azon a nyolchektáros területen, a többinek a helyére bevásárlóközpont épült.

Az idilli élet nem tartott sokáig. Nyolcéves voltam, amikor elvesztettem az édesapámat. Harminckilenc évesen halt meg. Sok emlékképem nem maradt róla. Minden reggel belekapaszkodott a táskájába, és elindult a melóba. Este hazaért, megvacsorázott, legurított két üveg sört, majd átsétált a kocsmába, s ott folytatta az ivást. Akkoriban sok családnál működött ez így. Leginkább akkor foglalkozott velünk, amikor elutaztunk Hajdúszoboszlóra, a szüleihez. Ott másképp viselkedett.

Az italtól egyesek vidámak, mások agresszívek lesznek. Apám az évek során egyre búskomorabbá vált. Többször próbálkozott öngyilkossággal. De hol „eltört a fa”, hol a másik oldali sínpáron jött a vonat. Aztán felakasztotta magát. Otthon. Én nyitottam rá.

Este tízkor jött meg a kocsmából. Már rég külön aludtak édesanyámmal. Lefekvéshez készülődtünk. Hallottuk, hogy apám szótlanul átvonul az előszobán, be a fürdőbe. Egy darabig kiszűrődtek hangok, ahogy tett-vett, aztán minden elcsöndesedett. Édesanyám egy idő után megkért, nézzem meg, mi van vele. Azért szólt nekem, a kisebbnek, hogy elkerülje a szokásos összetűzést. Lenyomtam a fürdőszoba kilincsét, de az ajtó csak résnyire nyílt ki. Valami eltorlaszolta. Belestem a nyíláson. Kötelet láttam. Ijedten szaladtam vissza.

– Anya, anya! Baj van! – kiabáltam.

Közösen megpróbáltuk betolni az ajtót, nem sikerült. Akkoriban a telefon álomnak számított, ezért az utcai fülkéhez rohanva hívtuk a mentőt és a rendőrséget. Szirénázva érkeztek, leemelték apámat a kötélről, de elkéstek.

1986 tavaszán történt a csernobili atomkatasztrófa. A hírekben mindenkit nyugtattak, hogy nem kell félni, idáig nem ér el a radioaktív felhő. A következő években mégis jelentősen nőtt a daganatos megbetegedések száma. Édesanyámnál mellrákot diagnosztizáltak. Csákvárra járt kemóra. Nem hatott. Rettenetes fájdalmai voltak, s végül annyira legyengült, hogy befektették, és morfiumot kapott. Az orvosai semmi jóval nem biztattak bennünket, néhány napot jósoltak neki. A bátyámmal együtt kérvényeztük, hogy engedjék haza, mert úgy gondoltuk, ha már meg kell halnia, legalább otthon legyen, ne a kórházban.

Aznap a suliban kihívtak az óráról. A bátyám telefonált, hogy menjek azonnal, mert anyát hazahozzák. Rohantam, ahogy bírtam. Nem sokkal később mentőkocsi állt meg a házunk előtt. Az ápoló kinyitotta a hátsó ajtót, ölbe vette édesanyámat, s úgy vitte be, és fektette az előkészített ágyba. Odaültünk mellé, és megfogtuk a kezét. Testében elfogyva, némán, csukott szemmel szenvedett.

– Tudod, hol vagy? Megismersz, anya? – kérdezte a bátyám.

Kinyitotta a szemét, szólni nem szólt. Épphogy pihegett. Révetegen nézett ránk, de érezhetően megszorította a kezünket.

Talán tíz perc telt el, és leállt a légzése. Az orvosok szerint hajlama volt a rákra. Mi viszont úgy gondoltuk, Csernobil hagyott nyomot rajta. Harminckilenc évesen kevesen halnak meg mellrákban.

Így maradtam árván, tizennégy évesen. A bátyám lett a gyámom. Ketten éltünk tovább a családi házban. Kezdetben öreganyám és öregapám segítettek nekünk, a közelben laktak, mama gyakran átjött, hozott kaját, takarított. De a következő évben, 1989-ben őt is elvitte a mellrák, egy évre rá pedig öregapámat temettük el, aki gyomorrákban hunyt el.

Magunkra maradtunk.

Az életünk, a mindennapjaink ritmusa nem változott. A bátyám már dolgozott, a keresetéből és az önkormányzati segélyből tartottuk fenn magunkat. Reggelente melóba indult, én meg a suliba, utána átsétáltam edzésre, estig a pályán lógtam, a vacsoránál találkoztunk ismét.

Édesanyám haláláig egész jó tanulónak számítottam. Persze, folyton csibészkedtem, vagy legalábbis nem úgy viselkedtem, ahogy a tanárok elvárták volna. Akkoriban ezekért simán elsült egy-egy maflás a suliban. Bele sem rezdültem. Megedződtem otthon. Édesanyámnak nem számoltam be ezekről a makarenkói pofonokról, de ha tudott volna róluk, akkor valószínűleg megköszöni a tanárnak, hogy ennyire „figyel az előmenetelemre”, és nem rohan be az igazgatóhoz az asztalt verni.

Kamaszkorba lépve egyre jobban elkanászodtam. Édesanyám halála után pedig végképp megszűnt a kontroll. A bátyám próbálkozott becsülettel, hogy a helyes irányba haladjak, ám ekkor már csak közepes jegyeket kaptam, és gimnázium vagy szakközépiskola helyett szakmunkásképzőbe kerültem, s végül autófényező lett belőlem. Ez a szakmám. De csak egyetlen kocsiajtót csiszoltam le életemben.

A munkaközvetítő kiajánlott egy műhelybe. Első nap odaléptem a főnökhöz, és jeleztem, hogy én elsősorban focista vagyok – tizenhat éves koromtól ott lapult a zsebemben a Videoton tagsági könyve –, ezért mindannyian jobban járunk, ha reggel lepecsételi a munkanélküli segélyhez szükséges papírlapot, aztán isten hírével elenged a focipályára.

– Nem úgy van az! Ingyen segély nincs! – mondta a főnök, majd a háta mögé bökött, ahol glédában álltak az autóalkatrészek. – Látod azokat? Fogj egy ajtót, és ahogy tanultad, alaposan csiszold le róla a lakkot!

Ezzel otthagyott. Nem tehettem mást, nekifogtam a munkának, de csak komótosan. A góré a nap végén visszajött, hogy ellenőrizze a melót. Mutattam neki nagy büszkén a szépen lecsiszolt ajtót.

– Szép munka, és mi van a többivel? – bökött a fejével a többi, érintetlenül hagyott kocsiajtóra.

– Azt kérte, hogy fogjak egy ajtót, és csiszoljam le, nem azt, hogy mindet csináljam meg!

Azt hittem, szétrobban a feje, de gyorsan levette, hogy tényleg jobban jár, ha ezentúl reggelente lepecsételi a lapomat, és utamra enged.

Tényleg csak a foci érdekelt, ennek ellenére a karrierem kezdete egyáltalán nem azt mutatta, hogy valaha NBI-es játékos leszek. Kisgyerekként kis klubokban játszottam. Előbb a közeli Ikarusban, majd mikor az megszűnt, átkerültem a MÁV Előre csapatába. Ott lettem először igazolt labdarúgó. Aztán az is megszűnt, így kerültem a város kirakatcsapatába, a Vidibe.

A gyerekévek alatt egyetlen dolog nem változott: bárhová jártam is suliba, kicsengetés után azonnal indultam a sporttelepre. Általában elsőnek érkeztem, és utolsónak mentem haza. Akkoriban még nem „védték” biztonsági cégek az edzőpályákat. Ha nem volt edzés, bárki bemehetett. Nemcsak a salakosra, de még a füvesre is. Így mindig találtam valakit, akinek kapura lőhettem, akivel lábteniszezhettem, de akkor sem szóltak rám, ha egyedül rúgtam a falat.

A bátyám igyekezett határt szabni („miért csak most jöttél haza?”), megkísérelt szülőként helytállni („a tanulással mi lesz?”), én pedig csak felnőtt fejjel értettem meg, hogy mindezt az én érdekemben tette. Akkoriban veszekedésbe torkollott minden olyan alkalom, amikor megpróbált keretek közé szorítani.

Tizennégy éves koromtól olyan döntéseket kellett meghoznom, amelyeket más esetben a szülők hoznak meg a gyerek helyett. Mit csináljak, tanuljak vagy dolgozzak a suli után, miből akarok megélni, hajtsam-e tovább a focit vagy forduljak valami könnyebb pénzkereset felé? Ezeket a kérdéseket nem tehettem fel senkinek, csak magamnak.

Az élet túl korán önállóságra – ennél fogva bizalmatlanságra – nevelt. Se tanárt, se havert, de még a bátyámat sem engedtem annyira közel magamhoz, hogy megnyíljak feléjük. Mindent saját magammal vitattam meg. Konokká, önérzetessé váltam. Egyesek szerint már-már elviselhetetlenül önfejűvé.

2.

Focistaévek

„ADJUK EL A HÁZAT!”

„Futballozni mindenki futballozott, az is, aki nem, ez a futball sine qua nonja, de nem mindenki futballista. Én az voltam. Negyedosztályú futballista. Amikor ezt mondom (egyébként: inkább ötöd; hol negyed, hol ötöd), a legtöbben elnevetik magukat, mintha tréfát hallanának, mintha önironikusan rögtön vissza is vonnám az állításomat, mintha a »negyedosztályú« jelző nevetségessé tenné a főnevet, mintha önkritikát gyakorolnék.

Ó, nem.

Mintha a negyedosztályúval azt mondanám, rossz voltam, vacak, ügyetlen, egy eltévedt kézilabdás, szóra sem érdemes. De a negyedosztályú futballista az nem egy elfuserált első osztályú, nem egy tehetségtelen másodosztályú vagy egy fegyelmezetlen, frusztrált harmadosztályú. Minden szintnek megvan a nívója, ez egy jól hierarchizált szakma, egy jó negyedosztályú játékos az egy jó játékos a negyedosztályban.”

(Esterházy Péter: Utazás a tizenhatos mélyére)

A bátyámmal való alá-fölé rendeltségi viszony is arra ösztönzött, hogy amint lehet, saját lábra kell állnom. Kiskorúként ezt nem tehettem meg, de tudtam, hogy a tizennyolcadik születésnapom után a kezembe kerül a döntés.

A nagykorúvá válásom sem úgy zajlott, ahogy az általában szokás. Nem volt jelen a rokonság, se torta, se gyertyagyújtás, se meghitt hangulat. Karácsonykor egyszerűen csak odaléptem a bátyámhoz, és közöltem vele, hogy nem akarok tovább vele élni.

– Saját lábra szeretnék állni! Adjuk el a házat!

A bátyám hallani sem akart erről.

– Dehogy adjuk el!

– Tizennyolc éves lettem, azt csinálok, amit akarok. Jogom van a jussomhoz!

– Miből akarsz megélni?

– A fociból. Már keresek annyit.

Ekkor már a Videoton játékosaként fizetést is kaptam.

– Szóval – húztam elő az aduászt, az érzelmi zsarolást –, ha szeretsz, akkor eladjuk.

Egy hónapon belül elpasszoltuk a szülői házat. Az árából mindkettőnknek futotta egy-egy lakásra. A belvároshoz közel vettem magamnak egy standard kétszobás lakótelepit.

Nem laktam benne sokat, mert néhány csapattársammal együtt 1993 nyarán bevonultattak katonának. Velence mellé soroztak be, az 54/8. honi rádiótechnikai századba kerültem Vajda Gusztival, Földes Gáborral, Kovács Attilával és az 1988/89-es bajnokság gólkirályával, Petres Tomival.

Katonaként az első fél évben a Szondi SE-ben fociztam. A katona-labdarúgó státusz annyi kedvezménnyel járt, hogy délután kijárhattam edzésre, hétvégén meccsre, de egyébként folyamatosan a laktanyában kellett lennem, hiszen ruha- és üzemanyag-raktárosként szolgáltam. Aztán átkerültem Csákvárra, ahol a leszerelés után profi szerződést adott az NBIII-as klub. Majd jött a baj: 21 évesen az utcára kerültem.

A környezetemben mindenki seftelt. Ahhoz meg pénz kell. Készpénz. Minek nekem saját tulajdonú lakás, ha Csákváron a klub biztosítja számomra a lakhatást? – fogant meg bennem a kérdés. Úgyhogy eladtam a Fehérvár központjában lévő panellakást. Aztán rövid úton lenulláztam magam.

Jól jött volna valaki, aki előtte feltesz egy-két kérdést, vagy legalább jól pofán vág, hogy térjek észhez. De nem volt senkim. S én hülye, még örültem is, amikor megszabadultam a kecótól. Meg akartam forgatni a kétmillát, rögtön egy nagyobb volumenű üzlettel próbálkoztam, kocsivásárlással és -eladással. Szakértelem kellett volna hozzá, de az nem volt. Az egyik járgánnyal karamboloztam, összetörtem, és mire felújíttattam, nulla forintom maradt. Volt pénz, nincs pénz.

Hogy teljes legyen a bánatom, a rendszerváltás utáni pénzromlás, majd a Bokros-csomag hatására elszabadultak a lakásárak, s amit kétmillióért adtam el, pár hónappal később már hatmillióért cserélt gazdát. Esélyem sem maradt saját lakáshoz jutni.

Azért sem, mert ami pénzt megkerestem, azt a „jobb üzlet” reményében odaadtam egy magas kamatot ígérő embernek. Öt hónapig jött is a mesés haszon, de a boldogság csak addig tartott, aztán elúszott a teljes összeg.

Az sem segített rajtam, hogy a rendszerváltás után Magyarországon is megjelentek a kaszinók, s a kilencvenes évek közepétől a focistáknál új divat ütötte fel a fejét: a szerencsejáték. Nem egy játékosról tudok, aki a teljes vagyonát feltette a pirosra vagy a feketére, vagy éppen több százezer forintot dobált bele a félkarú rabló gyomrába. Addiktív szórakozás, ezt saját tapasztalatból állítom. Én is játszottam. Mindegy, hogy mit, csak nyeréssel kecsegtessen. Amint megkaptuk a prémiumot, mentem is a játékterembe. Léteznek ugyan legendák mesés nyereményekről, de a valóságban csak bukta van. A szerencsejátékgépek és a kaszinók színtiszta matematikai alapon működnek, a sor végén mindig több lesz a vesztes. S ha rákapsz, már sosem jössz ki belőle győztesként.