Impressum

knjiga 385.

glavni urednik:
Drago Glamuzina

izvršna urednica:
Sandra Ukalović

Zadie Smith
London, NW

izdavač:
V.B.Z. d.o.o.
10010 Zagreb, Dračevička 12
tel: 01/6235-419, fax: 01/6235-418
e-mail: info@vbz.hr
www.vbz.hr

za izdavača:
Boško Zatezalo

urednica knjige:
Sandra Ukalović

lektura i korektura:
Irena Španić

grafička priprema:
V.B.Z. studio, Zagreb

e-knjiga:
Bulaja naklada, Zagreb

naslov izvornika:
Zadie Smith
NW

copyright © Zadie Smith, 2012
This edition published in arrangement with Rogers, Coleridge & White Ltd.
All rights reserved.

copyright © 2013. za hrvatsko izdanje:
V.B.Z. d.o.o.
Zagreb

CIP zapis tiskanog izdanja dostupan u računalnom katalogu
Nacionalne i sveučilišne knjižnice u Zagrebu
pod brojem 861551.

ISBN: 978-953-304-608-2 (meki uvez)

ISBN (elektroničko ePub izdanje): 978-953-304-884-0

Knjiga je objavljena uz potporu
Ministarstva kulture Republike Hrvatske.

Elektronička knjiga je objavljena uz potporu
Ministarstva kulture Republike Hrvatske.

Zadie
Smith

London, NW

s engleskoga prevela:
Marina Horkić

2016.         

Kellasici

Kad je Adam obrađivao zemlju, a Eva prela vunu,
tko je tada bio gazda?

John Ball[1]

posjet

01.

Tusto sunce zastalo je kod telefonskih stupova. Boja skliske površine što priječi penjanje po vratima školskog dvorišta i po stupovima javne rasvjete poprimala je sumporastu nijansu. U Willesdenu ljudi hodaju golih nogu, ulice su sve više nalik na europske, nitko ne želi jesti unutra. Ona se drži hlada. Crvenokosa je. Na radiju kažu: ja sam jedina autorica rječnika koji me definira. Dobra rečenica – zapiši je na stražnju stranicu časopisa. U mreži za ležanje, u vrtu prizemnog stana. Ograđena sa svih strana.

Četiri vrta dalje, u naselju, mrka djevojka na trećem katu urla nešto na anglosaksonskom, nikom određenom. Julijin balkon, strši u nedogled. Nije tako. Uopće nije tako. Nemoj sad opet počinjati. U ruci cigareta. Mesnata je, crvena kao rak.

Ja sam jedina

Ja sam jedina autorica

Kemijska ne ostavlja trag na stranici časopisa. Negdje je pročitala da te sjajne stranice izazivaju rak. Svakom je jasno da ovo nije normalna vrućina. Sparušeno cvijeće, bit će trpke sitne jabuke. Ptice pjevaju krivu pjesmu na krivim stablima prerano za ovo doba godine. Zaboga, nemoj opet počinjati! Podigni pogled: djevojčin izgorjeli trbuh naslanja se na ogradu. Michel zna reći: nije sve za svakoga. Takvo što ne govori se u ovom stoljeću. Okrutno mišljenje – ona se ne slaže s tim. U braku se ljudi ne slažu u svemu. Žuto sunce visoko na nebu. Plavi križ na bijelom štapu, jasan, konačan. Što da se radi? Michel je na poslu. Još je na poslu.

Ja sam

jedina

Pepeo pada dolje u vrt, za njim opušak pa kutija. Glasnija je od ptica, vlakova i prometa. Jedini znak da nije skrenula: sićušna naprava zataknuta u njezino uho. Rekla sam mu da se ne može tako slobodno ponašati sa mnom. Gdje je moja socijalna naknada? A ona mi blebeće neke gluposti u lice. Jebeš tu slobodu.

Ja sam jedina. Jedina. Jedina

Otvori šaku i pušta da se kemijska otkotrlja. Ponaša se slobodno. Nema se što drugo čuti osim te proklete djevojke. Kad zatvoriš oči, onda se barem može nešto drugo vidjeti. Smolaste crne mrlje. Površinom vode jure sitni crni insekti, cik-cak-cik-cak. Cik. Cak. Crvena rijeka? Rastopljeno jezero u paklu? Mreža za ležanje se nakrivi. Novine padaju na tlo. Svjetska zbivanja, nekretnine, film i glazba, sve to leži u travi. A tako i sport i kratak opis umrlih.

02.

Zvono na vratima! Ona posrće travom, bosonoga, snena, sunce je grli. Stražnja vrata vode u majušnu kuhinju, s pločicama jarkih boja po ukusu prijašnjeg stanara. Ovo nije zvonjava. Ovo je netko navalio na zvono.

Za mutnim staklom tijelo, nejasno. Nije pravi skup piksela da bi to bio Michel. Između njezina tijela i vrata, parket hodnika, zlatan pod sunčevim odsjajem. Ovaj hodnik može voditi samo prema dobrim stvarima. Pa ipak, žena viče MOLIM VAS i plače. Lupa šakom po vratima. Povukavši rezu, otkriva da je otvorila samo dopola, lanac zateže, a mala ruka sune kroz otvor.

»MOLIM VAS, oh, Bože, pomozite mi, molim vas, gospođice, odavde sam, tu živim, molim vas, Bože, provjerite, molim vas...«

Prljavi nokti. Maše li ona to računom za plin? Telefonskim računom? Gurnula je nešto kroz otvor, mimo lanca, tako blizu da se mora odmaknuti da vidi što joj to pokazuje. Avenija Ridley br. 37, ulica na križanju s njezinom. Samo to uspijeva pročitati. Mislima joj proleti slika Michela, onakvog kakav bi bio da je ovdje, kako bi proučio plastični prozorčić na kuverti, tražio potvrdu. Ona spušta lanac.

Neznanki popuste koljena, posrne naprijed, izbezumljena. Djevojka ili žena? Istih su godina: tridesetak, prema trideset pet, tako nekako. Sitno tijelo potresaju jecaji. Poteže svoju odjeću i zapomaže. Žena koja preklinje promatrače da joj budu svjedoci. Žena u području zahvaćenom ratom, što stoji usred razrušena doma.

»Jeste li povrijeđeni?«

Zarila je ruke u kosu. Glava joj udari o okvir vrata.

»Ne, ne ja, moja mama, trebam pomoć. Obišla sam sva jebena vrata, molim vas. Shar, zovem se Shar. Odavde sam. Tu živim. Pogledajte!«

»Uđite. Molim vas. Ja sam Leah.«

Leah osjeća privrženost prema ovih šest četvornih kilometara grada kakvu drugi osjećaju prema svojoj obitelji ili zemlji. Ona zna da ono jebi ga koje se posvuda čuje, da je to samo zbog ritma rečenice. Namjesti sućutan izraz. Shar zatvara oči, kima. Hitro miče usnama, bezglasno, govori samoj sebi. Kaže Leah:

»Tako ste dobri.«

Sharina se dijafragma diže i spušta, sad sporije. Suze i jecaji jenjavaju.

»Hvala, eh? Tako ste dobri.«

Sharine male ruke zgrabe ruke koje su je pridržale. Tako je sitna. Koža joj je poput papira, suha, po čelu i bradi psorijastične mrlje. To joj je lice poznato. Leah ga je već mnogo puta vidjela na ovdašnjim ulicama. To je osebujnost londonskih kvartova: lica bez imena. Ove se oči pamte, tamnosmeđe obrubljeno jasno bijelim, iznad i ispod. Izraz pohlepne znatiželje; proždiru sve što vide. Duge trepavice. Tako djeca gledaju. Leah se osmjehne. Zauzvrat dobiva bezizražajan osmijeh u kojem nema prepoznavanja. Ljupko iskrivljen. Leah je tek ljubazna neznanka koja je otvorila vrata i nije ih smjesta zalupila. Shar ponavlja: tako ste dobri, tako ste dobri ‒ sve dok nit zadovoljstva što se provlači tim riječima (za Leah, dakako, u tome ima malo zadovoljstva) ne pukne. Leah vrti glavom. Ne, ne, ne, ne.

Ona usmjerava Shar prema kuhinji. Velike ruke na uskim ramenima djevojke. Promatra Sharinu stražnjicu što se diže nad podvrnutim hlačama trenirke, malu, nježnim dlačicama obraslu udubinu u dnu leđa, izraženu i znojnu od vrućine. Tanak struk što se otvara oblinama. Sama Leah nema bokova, uska je poput dječaka. Možda Shar treba novac. Svijetlosivi donji dio njezine trenirke nije baš najčišći. Odostraga, iza desnog koljena, u ružnom materijalu zjapi široka poderotina. Iz japanki koje samo što se ne raspadnu proviruju prljave pete. Zaudara.

»Srčani udar! Pitam ih, umire li? Umire? Umire li? Ubacili je u hitnu – meni ni riječi! Kod kuće imam troje djece, moram u bolnicu, o kakvom autu oni govore? Nemam ja nikakav auto! Kažem pomozite mi, niko ni jebenim prstom da makne.«

Leah uhvati Sharino zapešće, posjedne je u stolicu za kuhinjskim stolom i pruži joj rolu papirnatih kuhinjskih ručnika. Ponovno joj položi ruke na ramena. Čela su im sad udaljena tek koji centimetar.

»Shvaćam, OK. U koju bolnicu?«

»Nešto kao... nisam zapisala... U Middlesexu ili... negdje daleko. Ne znam točno.«

Leah stisne Sharine ruke.

»Gledajte, ja ne vozim, ali...«

Leah pogleda na sat. Deset do pet.

»Pričekate li... možda dvadesetak minuta? Ako ga sad nazovem, mogao bi, ili možda taksi...«

Shar izvuče ruke iz Leahinih. Zglobovima prstiju pritisne oči, duboko izdahne: panika je prošla.

»Moram otić tamo... nemam broj, ništa, ni novce...«

Shar zubima otkine komadić kožice s desnog palca. Krv navre, ali se zaustavi u obliku točkice. Leah je ponovno uhvati za zapešće. Makne joj prste od usta.

»Možda i jest Middlesex? Ime bolnice, ne mjesta. Dolje, cestom za Acton, ne?«

Djevojčino lice nekako je sanjarsko, usporeno. Udarena, kažu Irci. Možda je zaista udarena.

»Da... može bit... da, ne, da, je. Middlesex. Tako je.«

Leah se uspravi, vadi mobitel iz stražnjeg džepa i naziva.

»NAVRATIT ĆU SUTRA.«

Leah kima, a Shar kima za njom, ne izjašnjavajući se ni za ni protiv ovog poziva.

»VRATIT ĆU VAM. SUTRA MI STIŽE LOVA, DOBRO?«

Leah drži telefon na uhu, smješka se i kima, daje svoju adresu. Rukom pokazuje da bi mogle popiti čaj. Shar to ne primjećuje. Gleda jabuku u cvatu. Rubom prljave majice otire suze s lica. Njezin je pupak čvrsto povezan čvor u ravnini trbuha, gumb ušiven u divan. Leah recitira svoj broj telefona.

»Riješeno.«

Okreće se kuhinjskom elementu, slobodnom rukom uzima čajnik i zamalo se zalije jer je mislila da je prazan. Malo vode ipak se prolije. Vraća ga na stalak i ostane stajati tako, leđima okrenuta gošći. Nema nekog mjesta na kojem bi bilo prirodno sjesti ili stajati. Pred njom, na dugoj prozorskoj dasci koja se pruža cijelom dužinom prostorije, neki od predmeta njezina života – fotografije, raznorazni ukrasi, tatin pepeo, vaze, biljke, začini. U odrazu na prozoru vidi da je Shar digla noge na stolicu i uhvatila se za zglobove. Ona hitnja nije bila ovako nezgrapna, bila je prirodnija od ovoga. Ovo nije zemlja u kojoj se neznancima kuha čaj. Jedna drugoj osmjehnu se u staklu. Ima dobrohotnosti. Nema se što reći.

»Samo da uzmem šalice.«

Leah objašnjava svaki svoj pokret. Otvara element. Prepun je šalica; šalica na šalici na šalici.

»Fino mjesto, ovo.«

Leah se prebrzo okrene, nemarnom kretnjom daje na znanje da nije onako kako se čini.

»Kuća nije naša, unajmili smo... samo ovo tu je naše, gore su još dva stana. Dijelimo vrt. Općinska kuća, dakle...«

Leah toči čaj, dok se Shar ogleda oko sebe. Izbacila je donju usnu, jedva primjetno kima glavom. Zadovoljna je onim što se nudi, kao posrednik nekretninama. Njezin pogled prelazi na Leah. Što se tu ima vidjeti? Zgužvana karirana flanelska košulja, kratke hlačice od cunjava trapera, pjegave noge, bosa – netko promašen, možda, sklon zabušavanju, fina gospođa koja si može priuštiti da ne radi. Leah prekriži ruke na grudima.

»Nije loše za općinski stan. Puno spavaćih soba, hm?«

Usna ostaje obješena. Zato su joj riječi pomalo nerazgovijetne. Nešto nije u redu sa Sharinim licem, primjećuje Leah i smjesta joj bi neugodno što je to primijetila pa skrene pogled.

»Dvije. A druga je zapravo izbica. Služi nam za...«

Shar se u međuvremenu usredotočila na nešto sasvim drugo; sporija je od Leah, ali sustiže je, u istom su trenutku i prostoru. Upire prstom u Leahino lice.

»Čekajte, išli ste u Brayton?«

Poskoči na stolici, ushićena. Tu očito nešto ne štima.

»Zaklela bi se, kad ste bili na telefonu, pomislila sam: znam je. Išli ste u Brayton!«

Leah se naslanja na kuhinjski šank i podastire joj datume. Shar nema strpljenja za kronologiju. Više je zanima sjeća li se Leah poplave u prirodoslovnom odjelu i kako je Jake Fawler gurnuo glavu u uređaj za zatezanje. S tim koordinatama, kao da se orijentiraju prema datumima slijetanja na Mjesec i smrtima predsjednika, uspijevaju se odrediti u vremenu.

»Dva razreda iza tebe, je l’ tako? Kako si ono rekla da se zoveš?«

Leah se bori s poklopcem limenke za kekse koji se zaglavio.

»Leah. Hanwell.«

»Leah. Išla si u Brayton. Viđaš li se još s kim?«

Leah nabraja imena, uz skraćenu verziju životnih priča. Shar prstima ritmički bubnja po stolu.

»Dugo si u braku?«

Izraz u Sharinim očima mijenja se, zastiru ga tužni oblaci.

»Predugo.«

»Hoćeš li da nekoga nazovem? Tvog muža?«

»Ne... ne... on je s onu stranu. Dvije ga godine nisam vidjela. Nasilan. Divlji. Svašta ga je mučilo. Hrpa problema u glavi, i tako to. Slomio mi ruku, ključnu kost, koljeno, slomio mi jebeno lice. Da ti budem iskrena...«

Ono što slijedi izrečeno je kao usputna primjedba, popraćeno malim štucavim smijehom, nerazumljivo.

»Znao me silovat i sve to... bilo je ludo. Eh, što ćeš.«

Shar spuzne sa stolice i krene prema stražnjim vratima. Pogleda van, u vrt, na spaljeni žuti travnjak.

»Tako mi je žao.«

»Nisi ti kriva za to! Tako je kako je.«

Taj osjećaj da se osjeća besmisleno. Leah zabije ruke u džepove. Čajnik zapišti.

»Da budem iskrena, Layer, lagala bi ti da kažem da je bilo lako. Bilo je teško. Ali. Izvukla sam se, znaš? Živa sam. Troje djece! Najmlađem je sedam. Dakle, nešto dobro je izašlo iz toga, shvaćaš me?«

Leah kimne čajniku.

»Imaš ti djece?«

»Ne. Samo kujicu, Olive. Sad je kod moje frendice, Nat. Natalie Blake? U školi se zvala Keisha. A sad je Natalie De Angelis. Bile smo u istom razredu. Imala je golemu afro-frizuru kao...«

Leah iscrta obris atomske gljive oko glave. Shar se namršti.

»Da. Puna sebe. Kokos[2]. Bila je uvjerena da je savršena.«

Sharinim licem prijeđe nezainteresiran, preziran izraz. Leah se obrati upravo njemu.

»Ona ima djecu. Živi u ovom kraju, u onom otmjenom dijelu, pokraj parka. Završila je pravo. Odvjetnica. Da l’ to nešto mijenja? Možda i ne. Ima dvoje djece. Jako vole Olive, to je pas Olive.«

Rečenice samo naviru iz nje, jedna za drugom, bez prestanka.

»Zapravo sam u drugom stanju.«

Shar se nasloni na staklo vrata. Zatvori jedno oko, usredotočena na Leahin trbuh.

»Oh, tek su prvi dani. Zapravo sam tek jutros otkrila.«

Zapravo zapravo zapravo. Onako, kao usput sve joj je to otkrila.

»Dječak?«

»Ne, hoću reći, nije još tako daleko odmaklo.«

Leah oblije duboko rumenilo. Progovorila je o nečem osjetljivom, nedovršenom. Nečemu što ne kani dovršiti.

»Tvoj čovjek zna?«

»Jutros sam napravila test. A onda si ti došla.«

»Moli boga za djevojčicu. Dječaci su živa muka.«

Sharin je pogled mračan. Sotonski se naceri. Zubno joj je meso crno. Priđe Leah i položi joj ruke na trbuh.

»Daj da opipam. Znam procijeniti. Ma kako rano bilo. Dođi. Neću ti ništa. Imam taj dar. Na svoju mamu. Dođi.«

Ispruži ruku prema Leah i povuče je k sebi. Leah se pusti. Shar vrati ruke gdje su i bile.

»Cura, definitivno. I to škorpija, hrpa problema. Ta će ti trčat na sve strane.«

Leah se nasmije. Osjeti kako se između djevojčinih znojnih dlanova i njezina vlažna trbuha podiže vrelina.

»Misliš, bavit će se sportom?«

»Ne... bježat će od kuće. Stalno ćeš je morat držat na oku.«

Sharine se ruke spuste, lice joj ponovno preplavi dosada, dijete koje odustaje od igre, iznenada, neopozivo. Leah gleda kako je opet promijenila raspoloženje. Poput tombole, um te mlade žene. Misli se nasumce izvlače. Počne nešto govoriti. Sve zvuči isto. I Leah i čaj i silovanje i spavaće sobe i srčani udar i škola i tko je rodio.

»Ta škola... čisto sranje, ali neki ljudi koji su išli tamo... dosta ih je uspjelo, ne? Na primjer, Calvin, sjećaš se Calvina?«

Leah nadolijeva čaj i žustro kima. Ne sjeća se Calvina.

»Ima teretanu u ulici Finchley.«

Leah vrti žličicu u šalici čaja, koji inače nikad ne pije, osobito ne po ovakvu vremenu.

Prejako je pritisnula vrećicu. Listići su umaknuli i zaplivali.

»Nije voditelj teretane nego vlasnik. Katkad prođem onuda. Tko bi reko da će išta bit od malog Calvina – stalno se vucao s Jermaineom, Louiejem i Michaelom. Osinje gnijezdo... Ne viđam nikog od njih. Samo mi još oni trebaju. Ali tu i tamo vidim Nathana Boglea. Znala sam se naći i s Tommyjem i Jamesom Havenom, al’ u zadnje vrijeme ne. Već dugo ne.«

Shar priča i priča. Kuhinja se nakrivi i Leah se podboči rukom o kuhinjski element.

»Oprosti, što?«

Shar se mršti i govori kroz zapaljenu cigaretu u ustima.

»Kažem, mogu li dobit tog čaja?«

Ovako zajedno, izgledaju kao stare prijateljice u zimskoj noći, objema rukama obujmivši visoke šalice. Vrata su otvorena, i svi prozori. Nema ni daška pomaka u zraku. Leah uhvati kraj košulje i protrese je da se odmakne od kože. Otvori se mali prostor kroz koji uleti zrak. Znoj što se nakupio pod svakom sisom ostavlja sramotan trag na pamuku.

»Svojedobno sam znala... hoću reći...«

Leah ne odustaje od ovog tobožnjeg oklijevanja, zagledana u dubinu šalice, ali Shar nije zainteresirana, kuca na staklo vrata i nadglasava je.

»Da, u školi si izgledala drukčije, definitivno. Bolja si sad. Bila si sama kost i koža, s mrkva kosom. Dugačka.«

Leah je i sad takva. Bit će da su se drugi promijenili, ili su vremena drugačija.

»Snašla si se, hja. Kako to da nisi na poslu? Što si ono rekla da radiš?«

Leah je tek zaustila da odgovori, a ona već kima.

»Javila sam da sam bolesna. Nije mi bilo dobro. To je u suštini administracija. U dobre svrhe. Raspoređujemo novac. Od lutrije, dobrotvornim udrugama, neprofitnim udrugama – malim lokalnim organizacijama kojima je potreban...«

Ne slušaju jedna drugu. Ona cura iz naselja i dalje je na svom balkonu, viče. Shar zavrti glavom i fućne. Uputi Leah pogled dobrosusjedskog razumijevanja.

»Debela guska.«

Leah kretnjom šahovskog konja povuče potez od cure. Dva kata gore, jedan prozor udesno.

»Upravo tamo sam rođena.«

Odande dovde, putovanje duže nego što se čini. U djeliću sekunde, ova lokalna pojedinost zaokupi Sharinu pažnju. A onda svrne pogled, otrese pepeo na kuhinjski pod iako su vrata otvorena i samo je korak dijeli od trave. Možda je spora, a možda se teško kreće; ili je istraumatizirana, rasute pažnje.

»Dobro si se ti snašla. Živiš kako spada. Biće da imaš hrpu frendova, izlaziš petkom, klubovi, te stvari.«

»Ne zapravo.«

Shar kratko otpuhne dim iz usta, nekim skrušenim zvukom i ne prestaje kimati.

»Prilično snobovska, ova ulica. Ti si jedina koja mi je otvorila. Ostali se ne bi popišali na tebe i da goriš.«

»Moram na kat. Po novac za taksi.«

Leah ima novac u džepu. Popevši se na kat, uđe u najbližu prostoriju, zahod, zatvori vrata, sjedne na pod i rasplače se. Nogom dosegne stalak za klozet-papir i prevrne ga. Kotrlja rolu prema sebi, kad zazvoni na vratima.

»VRATA! VRATA! DA OTVORIM?«

Leah ustane, pokuša isprati uplakanost na malom umivaoniku. Zatekne Shar u hodniku, pred policom punom knjiga iz studentskih dana, kako prstom prelazi hrptima.

»Sve si to pročitala?«

»Ne zapravo. Čovjek nema vremena.«

Leah uzima ključ s njegova mjesta na srednjoj polici i otvara vanjska vrata.

Ništa nema smisla. Vozač koji stoji kod vrtnih vrata načini kretnju koja joj ništa ne govori, pokaže na drugi kraj ulice i krene. Shar pođe za njim. Leah za njom. Leah je uhvatila neka nova krotkost.

»Koliko ti treba?«

Sharinim licem prijeđe sjenka žaljenja.

»Dvadeset? Trideset... za svaki slučaj.«

Puši ne držeći cigaretu, ispušta dim iz kutova usana.

Manična zapjenušanost trešanja u cvatu. Kroz ružičasti koridor ukaže se Michel, korača ulicom, s druge strane. Prevruće je – lice mu je obliveno znojem. Iz torbe mu viri mali ručnik koji nosi za ovakvih dana. Leah podigne prst u zrak, molba da stane tamo gdje je. Pokaže na Shar, premda je ona skrivena iza auta. Michel je kratkovidan; zirka prema njima, zastane, nervozno se smješka, skida jaknu, prebacuje ju preko ruke. Leah vidi kako čupka majicu, nastojeći zbaciti ostatke proteklog dana: sitne vlasi ostrižene s nepoznatih ljudi, neke blond, neke smeđe.

»Ko je to?«

»Michel, moj muž.«

»Žensko ime?«

»Francusko.«

»Zgodan je, ne – biće lijepa djeca!«

Shar namigne: groteskno stezanje jedne strane lica.

Baci cigaretu i ulazi u auto, ne zatvara vrata. Novac ostaje u Leahinoj ruci.

»Je l’ odavde? Kao da sam ga viđala.«

»Radi u frizeraju, pored stanice. Iz Marseillesa je, Francuz. Već sto godina je ovdje.«

»Afrikanac.«

»Podrijetlom. Slušaj, hoćeš da idem s tobom?«

Shar časak ništa ne govori. A onda izađe iz auta i objema rukama obujmi Leahino lice.

»Ti si stvarno dobar čovjek. Bilo je suđeno da zakucam na tvoja vrata. Ozbiljno! Ti si duševna osoba. Ima u tebi nečeg duševnog.«

Leah stisne Sharinu malu ruku i dopusti joj da je poljubi. Sharina se usta rastvore na Leahinu obrazu za hvala i zatvore na ti. Zauzvrat, Leah izgovara nešto što nikad u životu nije izustila: »Neka te bog čuva.« Lica im se razdvoje – Shar se nespretno povuče i okrene prema autu, samo što nije otišla. Veličanstvenosti ovog iskustva već prijeti srozavanje u nešto konvencionalno, u anegdotu: samo trideset funti, samo bolesna majka, ni ubojstvo, ni silovanje.

Jednom ispričano, sve blijedi. Leah gurne novčanicu u Sharinu šaku, baš usprkos.

»Potpuno ludo vrijeme.«

Shar maramom otire znoj s lica, ne gleda Leah.

»Sutra ću navratit da ti vratim. Kunem se, dobro? Hvala, najozbiljnije. Spasila si me.«

Leah slegne ramenima.

»Ne, nemoj tako, kunem se, dolazim, ozbiljno.«

»Samo nek je ona dobro. Tvoja mama.«

»Sutra, dobro? Hvala ti!«

Vrata se zalupe. Auto kreće.

03.

Svima je to jasno osim Leah. I njezinoj je mami jasno.

»Kako si se dala tako nasanjkati?«

»Činila mi se očajnom.«

»I ja sam bila očajna u ulici Grafton i tamo u Buckleyju, svi smo mi bili očajni, pa ipak nismo išli uokolo otimati novac.«

Statički oblak uzdaha. Kao da je vidi: snježne šiške zadrhtale, cvjetaste se grudi nadimaju. Dobro potkožena irska sova[3], eto, to je njezina majka postala. I dalje je u Willesdenu, doživotno se ondje ugnijezdila.

»Trideset funti! Trideset funti za taksi do bolnice Middlesex. Pa ni do Heathrowa nije toliko. Ako se već kaniš razbacivati novcem, mogla bi meni malo poslati.«

»Možda se ipak vrati.«

»Prije će se Krist osobno vratiti nego ona! Njih su dvije došle ovamo za vikend. Vidjela sam ih dok su se približavale cestom i zvonile na vrata. Smjesta mi je bilo jasno o čemu se radi. Crack. Gadna navika. Svakodnevno ih viđam tamo, s naše strane, pokraj stanice. Jenny Fowler, koja stanuje na uglu, jednoj je otvorila vrata... posle je pričala da je bila totalno nadrogirana. Trideset funti! Ista si ko tvoj otac. Nitko s mojim genima ne bi pao na tako nešto idiotsko. Što ti kaže Michael?«

Na kraju krajeva, bolje dopustiti Michael nego slušati kako sumnjičavo premeće po ustima Mii-šeel, kao da je to neka hrana sumnjiva okusa.

»Kaže da sam idiot.«

»Pa i jesi. Oni njegovi ne bi se dali tako nasamariti.«

Svi su oni Nigerijci, svi do jednoga, čak i ako su Francuzi ili Alžirci, sve su to Nigerijci, za Pauline je cijela Afrika zapravo Nigerija, a pametni su ti Nigerijci, pokupovali su pola Kilburna, sve ono što je nekoć bilo irsko, i pet sestara u njezinu timu su Nigerijke, umjesto prijašnjih Irkinja, ili ih barem Pauline vidi kao Nigerijke, a nema ona ništa protiv njih, samo ih stalno mora držati na oku. Leah noktom palca odigne svoj vjenčani prsten. Žestoko ga povuče.

»On želi otići do njih.«

»A zašto i ne bi? U vlastitoj te kući okrala Ciganka, nije li tako?«

Sve se prevodi tako da bude razumljivije.

»Ne. Osoba s potkontinenta.«

»Hoćeš reći, Indijka.«

»Iz tog dijela svijeta. Druga generacija. Po govoru, Engleskinja.«

»Shvaćam.«

»Išle smo zajedno u školu! I baš mi se ona rasplače na vratima!«

Ponovno statički oblak.

»Ponekad mislim da je to zato što si jedinica. Da smo imali više djece, možda bi naučila više o ljudima i o tome kakvi su zapravo.«

Ma kamo se Leah zaputila, Pauline se uvijek vraća na tu točku. Cijela priča kreće otpočetka: od Dublina do Kilburna, bila je ona rijetko poduzetna, u ono vrijeme kad je ovdje bilo malo naših. Odabrala je medicinsku struku, kao i većina cura. Flertovala s dečkima O’Rourke, zidarima, ali htjela je nešto bolje, kad je već imala tu crvenkasto-kestenjastu kosu i fine crte lica i završila za babicu. Predugo je čekala. Odlučila se u zadnji čas, za tihog udovca, Engleza koji nije pio. Dečki O’Rourke postali su građevinski poduzetnici, pokupovali pola ceste Kilburn High. Za to bi se isplatilo zažmiriti na pokoju čašicu. Hvala bogu da se odlučila prekvalificirati (rendgenska tehničarka)! Gdje bi sad bila da nije? Ova priča koja se nekoć dijelila u malim dozama, nekoliko puta godišnje, sad se izlijevala u svakom telefonskom razgovoru, uključujući i ovaj koji nije imao nikakve veze s Pauline. Za Pauline se vrijeme komprimiralo, preostaje joj još kratak komad puta. Naumila je sabiti prošlost u nešto tako malo da to može ponijeti sa sobom. Na Leah je da je sasluša. Nema osobitog dara za to.

»Jesmo li možda bili prestari? Jesi li bila usamljena?«

»Mama, molim te.«

»Samo hoću reći da bi bolje razumjela ljudsku prirodu. Ima li kakvih novosti s onom stvari?«

»Kojom stvari?«

»S tim da postanem baka. S tim da ti otkucava sat.«

»Nikakvih. I dalje otkucava.«

»Hja, dobro. Ne brini previše, mila. Bit će kad bude. Je l’ Michael tamo? Možeš mi ga dati?«

Između Pauline i Michela ne postoji ništa osim uzajamnog nepovjerenja i nerazumijevanja, osim onih blaženih trenutaka, nekoć rijetkih, sad sve češćih, kad se Leah pokaže kao idiot i ta činjenica od prirodnih neprijatelja stvori saveznike. Pauline je uzbuđena, zajapurila se i svako toliko opsuje. Michel se producira svojom malom zalihom teško naučenih kolokvijalizama, blagom svakog doseljenika: na kraju krajeva, shvaćate što hoću reći, kao da već i to nije dovoljno, kažem ja njemu, e ta vam vrijedi, moram to imati na umu.

»Da ne povjeruješ. Da sam barem ja bio kod kuće, Pauline, vjerujte mi. Da sam barem ja bio kod kuće.«

Kako ne bi morala slušati ovaj razgovor, Leah odlazi u vrt. Ned, s gornjega kata, leži u njezinoj mreži, koja je zajednička pa zapravo i nije njezina. Ned puši travu pod stablom jabuke. Lavlja griva, prošarana sjedinama, skupljena je neuglednom gumicom. Prastara lajka leži mu na trbuhu, u iščekivanju zalaska sunca nad sjeverozapadnim Londonom, jer zalazak sunca u ovom dijelu svijeta čudesno je živopisan. Leah priđe stablu i ispruži prste u V.

»Kupi si vlastite.«

»Prestala sam.«

»Vidim.«

Ned stavi cigaretu među njezine raširene prste. Ona duboko povuče, grlo je zagrebe.

»Samo polako. Afganistanska. Psihotropna!«

»Odrasla sam.«

»Danas u šest dvadeset tri. Dani su sve duži i duži.«

»Dok ne postanu kraći.«

»Uaa!«

Što god Leah rekla Nedu, ma kako činjenično i banalno bilo, on u tome pronađe neku filozofiju. Ne vadi cigaretu iz usta i vrijeme se kondenzira oko njega. I najobičnije stvari poprimaju neko rastegnuto značenje. Leah se čini da je njemu dvadeset osam sve otkako ga je upoznala, prije deset godina.

»Ej, je l’ ti se vratila ona gošća?«

»Ne.«

Ovo se protivi Nedovoj optimističnoj prirodi. Leah ga promatra kako uzaludno pokušava smisliti priču koja bi to objasnila.

»Točno na vrijeme. Koja ljepota.«

Leah podigne pogled. Nebo se obojilo ružičastim. Tragovi aviona prema Heathrowu bijele se na toj pozadini. U kuhinji, Michel se odlično zabavlja.

»E, ta vam je dobra. Moram to zapamtiti. Isus Krist osobno!«

04.

Mladom je Sikhu dosadno. Iz turbana mu curi znoj. Spušta pogled na pult očeva dućana, gdje netko sitniš iz jednog džepa pokušava prebrojiti ne bi li dostajao za deset kutija Rothmansa. Jeftin ventilator uzaludno zuji. I Leah je dosadno dok gleda kako Michel pipa pecivo koje ne može zadovoljiti njegove standarde jer nije tako dobro kao u Francuskoj. To je zato što se pravi u stražnjem dijelu ovog dućančića sa slatkišima, nadomak ulice Willesden. Prave croissante moguće je kupiti nedjeljom, na tržnici zdrave hrane, na igralištu Leahine bivše škole. Danas je utorak. Od svojih je novih susjeda saznala da je osnovna škola Quinton dobra za kupovanje croissanta, ali ne i da bi se tamo slalo djecu. Olive čisti mrvice s poda dućana. I Olive je francuskog podrijetla, kao i Michel. Njezin je djed bio šampion u Parizu. Za razliku od Michela, ona nije izbirljiva u pogledu croissanta. Bijela i crvenkasta, s malim svilenkastim ušima. Smiješna, obožavana.

»... i da odeš k pravom liječniku. U neku kliniku. Trudimo se. A ništa. Tebi će ove godine bit trideset pet.«

Francuski rečeno: nista. Nekoć su bili istih godina. A sad se Leahine godine računaju kao pseće. Njezinih trideset pet je sedam puta njegovih i sedam puta znakovitije, toliko znakovito da je neprestano podsjeća na njih, da slučajno ne bi zaboravila.

»Ne možemo si priuštiti kliniku. O kakvoj klinici govoriš?«

Sićušna figura kod pulta okrene se. Prije ikakve druge reakcije, osmjehne se Leah – to je instinkt koji prepoznavanje poistovjećuje sa srećom – a onda, trenutak poslije, prisjeti se, zagrize usnu i položi ruku na kvaku, od čega zazvoni zvonce.

»To je ona. To je bila ona. Ova što je kupovala cigarete.«

Leah se nada jednostavnom uzmaku. Ali Shar nema sreće. Zla sreća za obje. Pozamašna gospođa zakorači unutra upravo kad Shar pokuša izaći. Izvode nespretan ples na vratima. Michel je brz i smion, nemoguće ga je zaustaviti.

»Kradljivica! Ti si kradljivica! Gdje je naš novac?«

Leah hvata prst koji upire i spušta ga. Svaka se pjegica zajapurila, a vratom se penje boja londonskih autobusa i prelijeva se njezinim licem. Shar prestaje plesati. Ramenom odgurne finu gospođu. Dade se u bijeg.

05.

Leah vjeruje u objektivnost spavaće sobe:

Tu leže muškarac i žena. Muškarac je ljepši od žene. I zbog toga je bilo trenutaka kad se žena bojala da ona muškarca voli više nego on nju. Uvijek je to poricao. Ne može poreći da je ljepši. Njemu je lakše biti lijep. Koža mu je vrlo tamna i sporije stari. Ima dobru zapadnoafričku građu. Tu je muškarac koji leži gol, poprijeko na krevetu. Brigitte Bardot u Preziru ležala je poprijeko na krevetu, gola. Da su bar muškarci poput Brigitte Bardot, koja nikad nije imala djece, pa da više vole životinje. A opet, zato je u drugim stvarima postala nefleksibilna. Žena pokuša razgovarati s čovjekom koji je njezin muž o onoj očajnoj curi koja joj je došla na vrata. Što to znači da je cura lagala? Zar je laž reći da je bila očajna? Bila je dovoljno očajna da dođe na tuđa vrata. Muž ne razumije zašto se žena opterećuje time. Razumljivo, nedostaje mu bitan podatak. On ne zna da je njegova žena povezala tajnu u svome trbuhu sa sudbinom male tamnopute neznanke. On ne može slijediti tu potisnutu žensku logiku. Jedino što može jest pokušati slušati je dok govori. Zanima me samo to jesam li pravo postupila, kaže žena, ne mogu procijeniti jesam li

Ovdje je muškarac prekida da bi rekao:

»Je l’ punjač za mobitel tamo kod tebe? Tu nije. Nema ti tu pomoći. To je tako. Drogerašica. Kradljivica. Nema tu ničeg osobitog. Dođi ovamo, i

Kad su se sreli, ovaj muškarac i ova žena, fizička privlačnost bila je trenutačna i oboje ih ponijela. Još je uvijek tako. Zbog ove neobične, snažne privlačnosti, njihova je kronologija osebujna. Kod njih je fizičko uvijek bilo na prvom mjestu.

Prije nego što je progovorio s njom, već joj je bio oprao kosu, dvaput.

Poseksali su se prije nego što su jedno drugome znali prezime.

Analni seks bio je prije vaginalnog.

Imali su hrpu seksualnih partnera prije nego što su se vjenčali. Zaljubljivanja u diskaću, avanture na Ibizi. Devedesete, ekstatično desetljeće! Vjenčali su se premda nije bilo potrebe za tim i premda su se oboje zakleli da se nikad neće vjenčati. Teško je objasniti – u toj igri glazbenih stolica – zašto su se baš zaustavili jedno kod drugoga. Dragost, kao karakteristika, imala je neke veze s tim. Mnogo se toga moglo lako naći na tim plesnim podijima, ali dragost je bila rijetka. U njezinu je mužu bilo više dragosti nego u ijednog muškarca kojeg je Leah Hanwell upoznala, s izuzetkom njezina oca. A onda ih je, dabome, iznenadila vlastita konvencionalnost. Vjenčanje se dopalo Paulini. Umirilo je zabrinutost Michelove obitelji. Bilo je ugodno ugoditi vlastitim obiteljima. Osim toga, imenice ‘žena’ i ‘muž’ imale su snagu koju nijedno od njih nije očekivalo. Da je to bila vudu-magija, bili bi zahvalni za nju. Omogućila im je da se prestanu igrati glazbenih stolica, ne priznajući da su umorni od njih.

Stvari su se brzo razvijale.

Imali su jednu trudnoću prije nego što su se vjenčali, dva mjeseca nakon što su se počeli viđati, koju su okončali.

Vjenčali su se prije nego što su se sprijateljili, drugim riječima:

Sprijateljili su se kad su se vjenčali.

Vjenčali su se prije nego što su primijetili mnoge sitne razlike u podrijetlu, težnjama, obrazovanju, ambicijama. Postoji razlika između ambicija gradske i seoske sirotinje, na primjer.

Primijetivši te razlike, Leah je u nekom smislu bila razočarana samom sobom zato što nisu izazvale stvarni konflikt među njima. Bilo joj je teško priznati samoj sebi da je zadovoljstvo koje njezino tijelo nalazi u njegovu, i obrnuto, tako lako ušutkalo druge prigovore koje je imala, ili koje je trebala imati, ili koje je mislila da bi trebala imati.

»Možda joj je majka umrla. Možda pokušava izaći na kraj s tim pa je jednostavno zaboravila. Možda je tutnula novčanice kroz vrata i pomiješale su se sa svim onim reklamama i lecima i Ned ih je bacio. Možda u ovom času ne može skupiti toliko novca.«

»Da, Leah.«

»Nemoj biti takav.«

»A što hoćeš da kažem? Svijet je onakav kakav je.«

»Zašto se onda uopće trudimo?«

Ako ćemo biti zaista objektivni, žena je kriva što nikad nisu razgovarali o djeci. Iz nekog joj razloga nikad nije palo na pamet da sva ta beskrajna i divna jebačina vodi određenom, sasvim očitom cilju. Nju je strah tog cilja. Budi objektivna! Čega se imaš bojati? Ima to neke veze sa smrću, vremenom i godinama. Jednostavno: meni je u mojoj glavi osamnaest, osamnaest mi je, i ako ništa ne učinim, ako budem mirna, ništa se neće promijeniti, uvijek će mi biti osamnaest. Zauvijek. Vrijeme će stati. Nikada neću umrijeti. Vrlo je banalan, taj strah. U današnje ga vrijeme svi imaju. Što još? Dovoljno je sretna u ovom trenutku u kojem su. Osjeća da zaslužuje upravo to što ima, ni više, ni manje. Svaka promjena prijeti kobnim narušavanjem ravnoteže. Zašto se ovaj trenutak mora promijeniti? Ponekad muž ove žene razreže crvenu papriku po sredini, izbaci sjemenke u plastičnu zdjelicu, njoj doda tikvicu da je nareže na kockice i kaže:

Pas.

Auto.

Stan.

Kuhanje zajedno, kao sad.

Prije sedam godina ti si bila na burzi. Ja sam prao kose.

Stvari se mijenjaju! Krećemo se nekamo, ne?

Žena ne zna kamo to. Nije ni znala da su krenuli, ni u kojem smjeru vjetar puše. Ona ne želi stići. Prava je istina da je mislila kako će zauvijek ostati goli u ovim plahtama i kako ih nikad ništa neće snaći, ništa osim zadovoljstva. Zašto se ljubav mora ‘kretati naprijed’? Koji je to smjer – naprijed? Nitko ne može reći da nije bila upozorena. To nitko ne može reći. Tridesetpetogodišnja žena, pet godina udana za muškarca kojeg voli, svakako je bila upozorena, trebala bi obraćati pažnju, slušati, ne bi smjela biti zatečena kad njezin muž kaže:

»... mnogo dana u kojima je žena plodna. Samo tri, mislim. Zato nije dovoljno samo reći: ‘Ah, bit će kad bude.’ Nismo više tako mladi. Moramo biti malo više, hoću reći, organizirani, imati neki plan.«

Objektivno gledano, on ima pravo.

06.

Mi smo društvo za očuvanje lokalnih običaja. Bože, čuvaj male lokale, porculanske šalice i djevičanstvo! Subota ujutro. OTVORENO ZA SVE UVRNUTE TIPOVE CIJELI DAN. Curo. Stvarno si me napalila. Tako si me napalila da ne znam gdje mi je glava. Subotom ujutro Michel ulaže napor da bi dame i gospoda sjeverozapadnog Londona subotom uvečer izgledali kako treba, svježe i pristalo i, tamo u salonu, može do mile volje navijati onaj svoj sladunjavi R&B[4], ono svoje oh, bejbi, oh, do jutra dok ne svane dan. Subotom ujutro ona je slobodna! Bože, čuvaj tudorske kuće, antikne stolove i biljar! Treba sačuvati tradiciju od onih koji bi je zatrli. Zaštititi suvremenost za tebe i za mene. Što se drugo može? Topće nogama u donjem dijelu pidžame i pjeva bez sluha. Ned je u vrtu. Ned nema ništa protiv glasne glazbe bjelačkog podrijetla. I on pjeva. Hja, pokušao sam se skrasiti u Fulham Broadwayu. I naći dom u Golders Greenu[5]. U ovoj otkačenosti vikendom uvijek ima nečeg maničnog i melankoličnog: unutarnje odbrojavanje prema sljedećem radnom tjednu već je započelo. U zrcalu je sama sebi plesna partnerica, nos uz nos s vlastitim odrazom. Ta osoba od krvi i mesa smješka se i pjeva. Eh, kako mi nedostaju moji, tamo u Willesden Greenu! U međuvremenu, nešto u njoj zaprepašteno je novostima koje priopćava zrcalo: sijedi pramen na tjemenu, podbuhli nabori oko očiju, mekan trbuh. Pleše kao djevojka. Više nije djevojka. STVARNO SI ME NAPALILA. STVARNO SI ME NAPALILA. STVARNO SI ME NAPALILA. Kamo li je nestalo to vrijeme? Shvati da na vratima zvoni tek kad Olive počne mahnito lajati.

»Moja je mama imala srčani udar – srčani udar? Pet... funti.«

Ovoj curi vlasi beživotno vise, spaljene peglom za kosu. Il’ je debela il’ je u drugom stanju. Sporom kretnjom spušta pogled, zatečena izbezumljenom Olive koja joj se mota oko nogu. Digne pogled prema Leah i nasmije se. HA! Previše je napušena da bi se sjetila što je kanila reći. Nespretno se okrene, plesačica koja malo kasni u koraku. Kreće natrag puteljkom prema ulici, ljuljajući se u hodu i smijući se.

07.

Stablo jabuke, stablo jabuke.

Ona stvar koja na sebi ima jabuke. Cvjetove jabuke.

Tako simbolično.              Mreža granja, korijenja. Ruje tunele pod zemljom.

Što više cvijeća, to više voća.

                     Više crva. Više štakora.

Stablo jabuke, stablo jabuke. Jabuke. Stablo. Koji je to smjer – naprijed? Tik, tak.

Tri stana. Jedno stablo. Vlasništvo, lizing. Otežalo od sjemena.

U krošnji. Kad pukne grana, dijete će

Prah mrtva čovjeka. Oko korijenja, u korijenu?

Stogodišnje stablo jabuke.

Sjediti na lovorikama. Pod stablom                jabuke. Hoćeš li malenog dječaka?

Nove grane. Novi cvjetovi.                  Nove jabuke. Isto stablo?

Rođene i odgojene. Iste ulice.

Ista djevojka? Sljedeći korak.

Stablojabukestablo

Deblo, kora.

Alisa, sanjari.

Eva, jede.

Pod kojim fine djevojke zgriješe.

Michel je dobar čovjek, optimističan. Optimizam je katkad naporan.

»... uvijek sam vjerovao da je tako. Gledaj, znaš u čemu je stvarna razlika između ovih ljudi i mene? Oni ne žele naprijed, oni ne žele ništa bolje od ovoga. Ali ja se neprestano krećem naprijed, razmišljam o sljedećem potezu. Oni tamo kod kuće, opće me ne razumiju. Ja sam prenapredan za njih. Zato, kad hoće stupit u vezu sa mnom, ja to ne dopuštam – ja ne dam da mi drama tek tako uleti u život. Nema šanse! Previše sam ja truda uložio. Previše te volim, i ovaj život. Čovjek je ono čime se bavi. Stvari su naprosto takve. Uvijek se pitam: jesam li to ja? Što radim? Jesam li to fakat ja? Budem li sjedio i ništa ne radio, znam da ću postat ništa. Od časa kad sam zakoračio u ovu zemlju, znao sam što hoću; imao sam jasnu sliku: kanim se uspet ljestvama, makar za jednu prečku. U Francuskoj si Afrikanac, Alžirac, fućka se svima za tebe. Nemaš šanse, nikakvog pomaka! Ovdje se možeš pomaknuti. Al’ moraš radit! Moraš se itekako naradit da bi se pomako od te drame pod sobom! Ono što hoću reći: ja ne dam da mi ona uđe u život. Ali ti upravo to činiš, ovo je savršen primjer, onu curu, ti si je pustila u svoj život – nemam pojma što ti je došlo – ali ja ne dopuštam toj drami da mi priđe. Znam da ti ova zemlja pruža šansu ako si je spreman zgrabit, izvedivo je. Ne jedi ovu – ima rupu od crva, evo tu, vidiš? Pogledaj si svoju majku – ona i ja ne slažemo se osobito, ali molim te, pogledaj što je ona učinila: izvukla te iz one rupčage tamo, dovela na pristojno mjesto, u pristojan stan, hipoteka... Doduše, tvoja je koža bijela, to je razlika, lakše je, imala si prilike koje ja nisam. One crvenije nisu tako dobre. Svi se trudimo napravit sljedeći, sljedeći, sljedeći korak. Popet se ljestvama. Brent, održavanje općinskih stanova. Ne želim da to piše na zgradi u kojoj stanujem. Kad to vidim, imam neki osjećaj uuuh – meni je to ponižavajuće. Budemo li ikad imali dječačića, želim da živi negdje – da živi ponosno – negdje gdje ćemo mi bit vlasnici. Tako je! Ova trava nije moja trava! Ovo stablo nije moje stablo! Rasuli smo tvog oca oko stabla koje čak nije ni naše. Jadni gospodin Hanwell. Srce mi se para od toga. Ta bio je to tvoj otac! Eto zašto sam svake noći za laptopom, hoću to izgurat – ovo vani je čisto tržište, koga briga kakva ti je koža i govoriš li savršen engleski i imaš li diplomu pravog fakulteta i slična sranja. Trgovati znam ko i svako drugi. Na tome se dade dić lijepa para, znaš? Tržište je u ovom času sasvim nepredvidivo. To ti niko neće reći. Ne izlazi mi iz glave ono što je Frank rekao za večerom: pametni se vraćaju u igru. Ludost je ne pokušat zgrabit dio tog kolača. Nisam ja poput onih Jamajčana – ta nova cura, Gloria, ili kako se već zove, tamo gore, ta čak ni zastore nije stavila. Dvoje djece, bez muža, prima socijalnu pomoć. Ja sam oženjen, gdje su moje olakšice? Kad budem imao djecu, znao sam, reko sam sâm sebi: ostat ću s ovom ženom koju volim, koju stvarno toliko volim. Uvijek ću biti s njom. Dođi. Ono što ti hoću reći: meni nikad nije bilo dovoljno sjedit na lovrorikama i primat pomoć, mene to nikad nije zanimalo. Ja sam Afrikanac. Ja imam sudbinu. Volim te i volim to kamo idemo zajedno! Stalno se krećem prema svojoj sudbini, razmišljam što ću sljedeće, koja mi je sljedeća stvar, da se popnem, da mi, da nas oboje, možemo...«

»Na lovorikama.«

»Molim?«

»Lovorikama. Zapravo ležiš na njima, a ne sjediš. Sjedi se na guzici.«

»Ma uopće me ne slušaš.«

Istina je: razmišljala je o jabukama.

08.

Drugdje u Londonu uredi su otvorenog tipa, oslobođeni zidova i pregrada / ostakljeni od poda do stropa / blistavi / mjesta sinergije. Vjeruje se u važnost stola za ping-pong[6]. Ovdje nije tako. Ovdje su uredi pretrpane vlažne viktorijanske rupe. Po pet ljudi u jednom, sag izlizan, nitko nema pojma kamo se zametnula naprava za bušenje rupa u dokumentima.

»... što se tiče pristiglog novca. Pitanje: kako se moglo dogoditi da je došlo do ovoga, a da nitko nije intervenirao? To bih stvarno voljela znati. Sve se mora provjeravati, drage moje! Jer kad dođe do nečeg ovakvog, metaforički im nudite naše glave na tanjuru, što znači i moju. Sljedeće što ćete čuti bit će: mjere štednje. I to ne na taj način da dvaput upotrijebite istu vrećice čaja. Već ukidanjem svojeg radnog mjesta ili mog. A upravo tako...«

Ovdje se svi loši projekti u državi stapaju u privid općeg dobra: izvanškolske igraonice, usluge prevođenja, uređivanje vrtova starijim građanima, radionice šivanja za umirovljenike. Ovdje radi pet žena, leđima okrenutih jedna drugoj. Niže dolje, niz hodnik, priča se da radi neki muškarac – Leah ga nikad nije vidjela. Ovaj posao zahtijeva empatiju i stoga privlači žene, jer žene su empatičan spol. Tako barem misli Adina George, voditeljica tima, koja govori i ne prestaje govoriti. Adinina se usta otvaraju i zatvaraju.

Bivša čuvarica zatvora, socijalna radnica, mjesna vijećnica. Kako uopće uspijeva išta napraviti s tim kandžama? Duge, savijene i nalakirane minijaturnim jamajačkim zastavama. Pandžama se uzverala sustavom. Rođena i odgojena.[7] Podozriva prema onima poput Leah, koji su dobili posao zahvaljujući diplomi. Za Adinu je fakultetska diploma poput elastične trake u bungee jumpingu, omogućava hitar skok, ali isto tako brzo povlači natrag. Jasno, ti nećeš dugo ostati ovdje. Gledaj, ne želim ti davati projekte koje nećeš moći završiti jer ćeš prije toga otići...

Prošlo je šest godina, više joj to ne govori. Danas je Leah palo na pamet, kad ju je Adina opet spomenula kao »našu kolegicu koja je diplomirala«, da ama baš nitko – ni institucija koja joj je dodijelila diplomu, ni njezine kolege, ni tržište rada – nitko ne pridaje takvu važnost njezinoj diplomi kao Adina.

»... što je neophodno kako bi se stvari odvijale glatko. Pri donošenju odluka treba se voditi prepoznatljivošću i, daa, empatijom, kao i time koliko vi osobno problem prepoznajete kao takav, ali valja imati na umu i transparentnost i mogućnost praćenja kamo novac odlazi, sve mora imati popratnu dokumentaciju. Dokumentaciju, dokumentaciju. U sadašnjoj klimi mora se točno znati gdje je točka na i, a gdje crtica na t, tako da ja, kad se kao voditeljica tima nađem u poziciji da me oni gore prozovu, mogu reći: da, sve ima pokriće. Tu vam je to, to i to, s kompletnom dokumentacijom. Nadam se da ne govorim o atomskoj fizici, moje dame.«

Pitanje: što se dogodilo sa svima onima koji su slušali neka ista predavanja kao i ona, sa svim onim nadobudnim mladim diplomantima, uglavnom momcima. Bankari, odvjetnici. U međuvremenu se Leah, divlje sjeme koje je došlo iz državne škole, bez latinskoga, grčkoga, matematike i stranih jezika, nije baš najbolje snašla – prema današnjim standardima – i dalje sjedi na stolici koju su za nju prije šest godina donijeli iz kuhinjice, i bavi se empatijom. Desna joj je noga utrnula. Ekran računala zamrznut. Tipa iz IT odjela nema ni na vidiku. Klima ne radi. Adina ne prestaje, dodajući svoje varijante standardnome jeziku.

»Je l’ to bio zastoj u komunikaciji? Blokada između dvije strane. Ta tko bi mogao bolje razumjeti kako njihovo ponašanje utječe na druge?«

I ovome će doći kraj. Četiri četrdeset pet. Cik-cak. Tik-tak. Katkad gorčina zgrabi Leah za gušu. Povuče je dolje. Čemu joj je to poslužilo? Tri godine beskorisnog studija. Bacila novac, nikakvo praktično znanje nije stekla. Upisala je filozofiju prvenstveno zato što se bojala smrti i mislila kako bi joj to moglo pomoći, a i zato što niti je znala računati niti crtati niti je bila u stanju pamtiti liste podataka niti govorila ikakav jezik osim vlastitog. Na prospektu fakulteta, ispisano kurzivom preko fotografije ušća škotske rijeke Forth: Filozofija nas uči kako umrijeti. Filozofija je slušanje ćeretanja momaka iz boljih kuća, ona je dosada kakvu nikad dotad nije doživjela, dosada za kakvu nije ni mogla pojmiti da postoji. To je želja da budeš ma gdje drugdje, na nekom drugom mjestu negdje u multiverzumu, konceptu koji nikada nećeš zaista razumjeti. Na koncu se samo jedna ideja pouzdano zadržala: vrijeme je relativno iskustvo, različito za onoga koji džogira, ljubi, za onoga koji je na mukama, koji se odmara. Kao na primjer sada kad se minuta čini kao sat. A inače posve beskorisna disciplina. Neotplaćeni dug raste. A s njim i osjećaj ogorčenosti: koja je bila svrha toga da se priprema za život koji joj nikad nije ni bio namijenjen? Godine previše nepovezane i sa čim da bi se doimale stvarnima. Sumorna brda oko Edinburgha, sjene dvoraca i ispiranje viskija pivom, spomen-ploče sa stihovima Waltera Scotta i odlasci u šoping s novcem od studentskog kredita. Iz njezinih usta izlaze samo: dvosložna riječ za tvrtku za pakiranje Sokrat i četverosložna za tekući deterdžent Antigona. Nikad, nikad zaboravljen: onaj gad na prvom satu, koji se posprdno cereče. TAKO SAM PUNA EMPATIJE, ispisuje Leah, i strastveno črčka oko toga. Obilni, zaneseni lukovi, duge, zašiljene sjenke.

»Ima li kakvih pitanja? Problema?«

Začuje se kako je prasnula kemijska. Plastične krhotine, plavi jezik. Adina George podigne srdit pogled, ali Leah nije odgovorna za Albance. Usta su joj puna kemijske, ali nije odgovorna za Albance ni za to što su pronevjerili sredstva namijenjena tajnom skloništu žena Hackneyja. Time se bavila Claire Morgan. Iako Leah ima plav jezik i finu diplomu i napaljenog muža i, bez uvrede, ali za žene iz naše zajednice, iz afrokaripske zajednice, bez uvrede, kad mi vidimo da je netko od naših s nekim poput tebe, to je stvarno problem. To je naprosto ozbiljan problem kojeg moraš bit svjesna. Bez uvrede. (Jednog vikenda u Brightonu, na team buildingu, u hotelskom baru, 2004.) Kakav je to problem, to nikad nije saznala. Anita Baker pjevala je »Sweet Love« i Adina se spotakla o stolicu pokušavajući doći do plesnog podija. Blokada.

Leah ispljune plastične komadiće u dlan. Nema pitanja ni problema. Adina uzdiše, odlazi. Zaklapanje fascikla i zatvaranje torbi započinje žustrinom koja nimalo ne zaostaje za onom kad smo imali šest godina i zazvonilo je zvono. Možda je to bio stvaran život? Leah spušta noge na pod i odgurava se od stolice. Podiže se i kretnja je zanese prema ormariću s kartotekom i tad se dogodi najzabavnija stvar toga dana. Tup.

»Hej! Za-boga-miloga, Leah. Daj pazi!«

Kako li je samo nabrekao. Leah završava nosom u Torinu pupku i primjećuje kako se ta najintimnija točka ispupčila, naznačujući fizičke granice. To je granična točka između čovjeka i svijeta.

»Pripazi malo. Ideš li ti? Častim pićem za zadnji dan. Si dobila mail?«

U gomili, negdje na rubu interneta, zajedno s bankovnim izvodima, opomenama za otplatu studentskog kredita, memorandumima uprave, hvalospjevima majčinstvu, na tom je bio mjestu gdje ne otvoriti znači ne postojati. Vrlo dobro znala je da postoji neki mail i što piše u njemu, ali ona je u bijegu od ljudi u Torinu stanju. Ona je u bijegu od same sebe.

»Ja, Claire, Kelly, Beverley, Shweta. Ti si na redu!«

Tori nabreklim prstima nabraja imena. Posljednji su joj dani. Na licu, crvenom od sunca i rozacee, izraz lavice. Osmijeh krupne mačke. Grabežljiv. Leah zuri u palac koji bi trebao predstavljati nju.

»Nastojimo. Nije lako.«

»Nastojanje je najbolji dio.«

Soba puna žena prasne u smijeh. Neka zajednička svijest o vlastitu spolu, nešto čemu Leah ne pripada. Položi ruke na Torin trbuh i smješka se, nadajući se da je upravo to ono što bi učinile normalne žene, žene za koje je nastojanje najbolji dio i kojima »ti si na redu« ne zvuči kao povik žandara u mraku. A onda počinju dobro poznat ritual u kojem su svi glasovi ispremiješani i Leah položi glavu na stol i zatvara oči, puštajući ih da govore:

Osobito kad izgleda kao tvoj. Tako je sladak.

Tako je sladak taj tvoj Miišeel. Ima nešto milo u njemu.

Bev, sjećaš se kad smo onaj put bile kod Leah, a meni se zaglavio prozor na autu i Miišeel ni pet ni šest, nego klekne na zemlju s onom žičanom vješalicom za kapute? Nakon toga sam to MJESEC DANA spominjala Leonu.

Ima jednu pravu osjećajnost. Pravi osjećaj za obitelj.

Kad god mislim: kamo li su nestali svi ti dobri muškarci? Pomislim, barem je ostao Miišeel.

                                                              Da, ali takvi su već zauzeti!

HAHAHAHAHAHA                              Uzele ih bijele cure!

Daaj, nemoj biti takva. Leah, ona te to samo zeza.

Nemoj zezati Leah! Nije ti ona kriva što je tvoj Leon obična lijenčina.

Ništa ne fali Leonu.

(Prokleto lijen. »Leone, što ćeš večeras?« »Čilat s frendovima.« Taj uvijek čila.)

Ništa ne fali Leonu.                 Ozbiljno ti kažem, stvarno si sretnica.

A usto imaš i besplatnu fen-frizuru!

Muškarac koji ti može napravit frizuru. Što je raj ako ne to. Zna isplesti cane row[8] pletenice po cijeloj glavi i staviti ekstenzije...

Kelly, a što će njoj cane row pletenice?

Pa nije ona Bo Derek.

HA! (Ne, Leah, bez uvrede – oprosti al’ tako je smiješno.)

Ma mislim, profesionalac je. Hoću reć da zna napravit sve frizure.

     A pritom nije gay. Ti bokca!

Ti bokca!                               Hahaha                           Ti bokca.

Aha. (I bolje mu je da nije gay!)

Eto, to me ubija! Imaš najbolje od oba svijeta! Da, imaš. I ne znaš kako si sretna.

Nema ona pojma, pojma nema kako je sretna.

                                 Ne znaš kako si sretna.

Ne znaš.                                                                        Ne znaš kako si sretna.

Napokon pet sati. Leah digne pogled. Kelly lupi po stolu. »Vrijeme je da se giba!«

Svakog dana iste šale. Šale koje možeš zbijati ako nisi Leah, ako nisi jedina bjelkinja u Timu za raspodjelu dobrotvornih fondova. U hodniku, iz svih soba nagrnu žene, spremne za toplu večer, vani, u ulici Edgware. Žene sa Saint Kittsa, Trinidada, Barbadosa, Grenade, Jamajke, iz Indije, Pakistana, žene od četrdeset, pedeset, šezdeset, poprsja i guzova i blistavih nogu i ruku još uvijek otvorenih seksualnosti ranog ljeta, na način na koji žene iz Leahine obitelji to nikad nisu mogle biti. Za njih je sunce fatalno. Tako su crvenokose, tako bljedopute. Leah nosi samo duge bijele lanene stvari. Izgleda kao kakav marginalni svetac. Korača za njima. Prolazi pokraj mjesta zločina, košare za otpatke pune bljuvotine, gurnute iza lončanice u kuhinjici jer zahod je bio predaleko.

09.

Od točke A do točke B:

A. Ulica Yates, London NW[9] 8, Ujedinjeno Kraljevstvo

B. Avenija Bartlett, London NW 6, Ujedinjeno Kraljevstvo

Pješačke rute do Avenije Barlett, London, NW 6, UK

Preporučeni smjerovi

A5 3,8 km | 47 min
A5 i cesta Salusbury 4 km | 50 min
A 404 / cesta Harrow 4,5 km | 58 min
1. Skrenite lijevo kod ulice Yates | 12 m
2. Krenite jugozapadno prema cesti Edgware | 96 m
3. Skrenite desno kod A5 / ceste Edgware    Nastavite niz A5 | 2,5 km
4. Skrenite lijevo kod A4003 / ulice Willesden | 1,12 km
5. Skrenite lijevo kod Avenije Barlett | 160 m

Vaše je odredište s lijeve strane

Avenija Barlett, London NW 6, UK

Ovim uputama valja se koristiti isključivo u svrhu planiranja. Treba uzeti u obzir građevinske radove, promet, vremenske uvjete i slično, što sve može dovesti do otklona od rezultata prikazanih na karti te kretanje trebate prilagoditi tome. Prikazani smjerovi zahtijevaju poštovanje svih usputnih prometnih znakova i upozorenja.

10.

Od točke A do točke B, remiks:

Slatkasti vonj nargile, kus-kusa, kebaba, ispušnih plinova autobusa zapelih u prometu. Broj 98, 16, 32, nema mjesta za sjedenje – brže je pješice! Bjegunci iz bolnice sv. Marije u Paddingtonu: otac koji čeka porod puši, starica što u invalidskim kolicima vozi samu sebe, i ona puši, okorjeli pristalica loših navika ima vrećicu s urinom, vrećicu s krvlju, puši. Svatko voli pljugu. Svatko. Poljske novine, turske novine, arapske, irske, francuske, ruske, španjolske, Vijesti iz svijeta. Otključaj (ukradeni) mobitel, kupi bateriju + 1 gratis, upaljač + 1 gratis, parfem + labelo gratis, sunčane naočale, tri za pet funti, porculanskog tigra u prirodnoj veličini, zlatne pipe. Kasino! Svatko vjeruju u sudbinu. Svatko. Tako je moralo biti. Nije bilo suđeno. Sklapamo posao ili ne? TV ekrani u dućanu s televizorima. Kabel za televizor, kabel za računalo, audio i video kablovi, daću vam dobru cijenu, dobru cijenu. Reklamni leci, zovite inozemstvo više za manje, naučite engleski, depilacija, Falun Gong, jeste li prihvatili Isusa? Svatko voli pečene piliće. Svatko. Iračka banka, Egipatska banka, Libijska banka. Taksiji prazni jer sunčan je dan. Ogromni bučni tranzistori, zato što je sunčan dan. Usamljen Talijan, u mokasinama, izgubljen, traži Mayfair. Sto i jedan način da se čovjek zakloni: pravi pravcati hodajući crni šator, mrežasto pokrivalo za lice okrenuto naopačke, marame sa znakom Louis Vuitton, sa znakom Gucci, žuta čipka pričvršćena za sunčane naočale, jedva išta pokriva, prugasto, bombon-ružičasto; a usto trenirke, usko pripijene traperice, ljetne haljine, bluze, prsluci, ciganske suknje, trapez-hlače. Sve to posve neovisno o raspravama u novinama, u parlamentu