Te tudod, hogy ki vagy.

Úgy szeretlek,

ahogy a vak, mély homályban

leledző dolgok

szeretik egymást,

lélek és árny közt,

titokban.

Pablo Neruda{1}

Első fejezet

Josephine

A faház mennyezetét bámulom, és azt kívánom, bárcsak eltűnhetnék. A padlódeszkákon átszűrődő zajok – ismétlődő nyögések, az ágy fejtámlájának kopogása, a matracrugók nyikorgása – elárulják, hogy Archer és Sienna éppen dugnak.

Milyen fura kifejezés: dugni. Mintha a testük valamiféle eszköz lenne, amit egy buja szerszámosládába dobtak, ahol a dolgok inkább szükségszerűségből, semmint valódi vágyból zsúfolódnak egymáshoz. Olyan rettentő gépiesnek tűnik az egész folyamat. Mint egy házimunka. Mintha egy IKEA-szekrényt szerelnének össze, nem pedig szerelmeskednének.

Szerelmeskedni.

Jaj. Szerény véleményem szerint ez bizonyos szempontból még a „dugni”-nál is rosszabb. Nem mintha az én szerény véleményem túl sokat nyomna a latban, ha szexről van szó, tekintve, hogy én aztán igazán hamVas vagyok, nagy V-vel a közepén.

És egyben Valentine is vagyok, szintén nagy V-vel. (Ez a vezetéknevem, nem a hőn szeretett Hallmark-mozidélutános, romantikus filmem címe.) Becenévnek sem rossz, bár, ha rajtam múlna, valószínűleg nem ezt választanám. De fél éve egy házibulin az egyik baseballjátékos srác odakiáltott nekem, hogy „hé, Valentine, idedobnád azt a sört, légyszi?”, és úgy tűnik, rajtam ragadt, mert azóta nagyjából mindenki így hív a suliban. Persze megeshet, hogy egyszerűen csak nem voltak képesek megtanulni a nevemet az együtt töltött hat év alatt.

Nos… természetesen Archert kivéve. De ő is csupán azért, mert azóta vagyunk barátok, mióta képesek vagyunk más szavakat is kiejteni a babák szokásos, nyáladzós, fogatlan mosollyal körített ovis gügyögésén kívül. Ő Josephine-nek hív – vagy Jónak, vagy Jojónak, vagy Joe Shmoe-nak –, mert az anyám ezt a becsületes nevet kaparta a születési bizonyítványomra, amikor kipottyantott engem az ezerkilencszázkilencvenes évek közepének hőhullámai közepette, éppen azon a nyáron, amikor a The Wallflowers azonos című dala megjelent a slágerlistákon. (Az apám eredetileg a Maude nevet szánta nekem, a legkedvesebb, elhunyt nagynénje után, én pedig mélységesen hálás vagyok, hogy a világfájdalmas alternatív rock istenei végül más irányba terelték.)

Hát, ez vagyok én. Josephine Valentine. Egy lány, akit egy olyan dal után neveztek el, amelyet a korosztályomból senki sem hallott. Őszintén szólva ez tökéletesen passzol az eddigi középsulis karrieremhez és tapasztalataimhoz.

Amióta elég idős lettem ahhoz, hogy feltűnjön az ilyesmi, mindig a periférián találtam magam. A belső körök számára túl elvont voltam, ahhoz pedig túl konok, hogy olyasvalakit farigcsáljak magamból, akit szívesen meghívnak az ebédlőasztaloknál gyülekező klikkekbe. Mint például egy pomponlányt. Vagy egy diákelnököt. Vagy egy drogost.

A lényeg, hogy a menthetetlen introverzióm mellett mindig is rémesen ijesztő volt számomra a világuk: szívesebben töltöttem az időmet vitorlázással vagy olvasgatással ahelyett, hogy a Singing Beachen pletykálkodjak arról, ki kivel randizik. És az ijesztőt szó szerint értem, ők ugyanis tökéletesen festettek bikinifelsőjükben, én pedig… nos, laposabb vagyok, mint egy kicseszett könyvborító. (Azt hiszem, a „későn érő” kifejezés a génjeimbe van kódolva.)

Akár a homokos törölközők között az őrizetlen kajára arcátlanul vadászó sirályok, a népszerű lányok úgy kapták össze magukat, és rebbentek szét abban a pillanatban, ahogy megláttak. Díszes tollú ragadozók, ragyogó mosolyú gyilkosok.

Ebből inkább kimaradok.

Igazság szerint erre a hülye bulira is csak Archer kedvéért jöttem el. Gyakorlatilag elrángatott, miközben azt bizonygatta, hogy sokkal jobb lesz itt, mint otthon ülni egyedül a tavaszi szünet utolsó napján, és ledarálni A nagy brit sütőshow újabb évadját, miközben marokszámra falom a (valószínűleg rákkeltő) savanyú gumicukorcsíkokat, és kritizálom a szereplők igénytelen fondant-használatát.

– Végzősök vagyunk, Jo – emlékeztetett azzal a vigyorral, amitől a térdem úgy megroggyan, mint az olvasztott vajkrém. – Az utolsó esély, hogy kitombold magad az érettségi előtt.

– Passzolom.

– Ugyan már! Ne hagyd, hogy egyedül nézzek szembe a zombihordával! – ezzel az egyik hajtincsemet szórakozottan az ujja köré tekerte, miközben figyelte, ahogy a késő délutáni napfény futkározik a hajszálakon.

A szokott helyünkön üldögéltünk, a csónakház tetőgerendáin – ide szoktunk elbújni a világ elől –, és a lábunkkal kalimpálva az óceánt bámultuk. Alattunk a hullámok lágyan nyaldosták a kék Hinckley sétahajó oldalát, amelyet az apám vett egy vagyonért (de persze sose használtuk), a távolban pedig a nap éppen lebukni készült a horizonton.

Milliónyi estét töltöttünk már itt – a vállunk egymáshoz simult, és a sötétben elsuttogtuk az összes titkunkat. De most valami megváltozott. Archer tőle szokatlan módon idegesnek tűnt, miközben megköszörülte a torkát.

– Ha nem jössz velem, kivel fogom titokban kigúnyolni az összes jelenlévőt? Szükségem van rád, Jo. Ne akard, hogy könyörögjek!

Én pedig gyorsabban összecsuklottam, mint egy rohadt kerti szék.

Mit is mondhatnék? Tehetetlen vagyok azzal a meggyőző mosollyal szemben. És azzal a gyengéd hajhúzással szemben. És azokkal a ragyogó, égetett karamellszínű szemekkel szemben, amelyek mélyén folyton valami játékos szikra bujkál.

Ráadásul be kellett ismernem, hogy valószínűleg igaza van. Ez tényleg az utolsó lehetőségem az úgynevezett „tombolásra” az érettségi előtt, hiszen a közelgő bál és ünnepség között a dolgok iszonyúan felpörögnek. A film lassan az utolsó tekercshez érkezik. A függönyök összehúzódnak.

Fin.

Vége.

Hasta la vista, baby.

Ez már szinte kézzel fogható. A zsigereimig hatol. Van valami a levegőben, oké, talán csak a marihuána szaga vagy a grillezők nyitott ablakon át kiáramló füstje… de azt hiszem, többről van szó. Mindannyian érezzük. A pálya megtelt, a két ütés megtörtént, itt az utolsó esély a helycserés támadásra – ilyen érzés fog el bennünket. Teljes erővel zuhan ránk a felelősség, az egyetemválasztás és a teljes munkaidős állások réme. Pár héten belül felmegyünk a színpadra, kezet rázunk Lawrence igazgatóval, magunkhoz vesszük az érettségi bizonyítványunkat, és búcsút intünk a középiskolának.

Búcsút intünk a gyerekkorunknak.

De ma este még… ma még tizenhét évesek vagyunk, szabadok és bolondok, olcsó sört iszunk a sörcsapból, táncolunk a holdfényben, meztelenül fürdünk az óceánban, és azt kívánjuk, bár örökké tartana a nyár. (Vagy… az én esetemben… egy vendégszobában bujkálunk, és a padlódeszkákon át hallgatjuk, ahogy a legjobb barátunk elveszti a szüzességét. Mint valami ócska kukkoló…)

Uramisten, Jo.

Te totál beteg vagy.

Odafent Sienna akkorát nyög, hogy még egy pornósztár is csak bosszankodna. Azt hiszem, Archer beváltotta a hozzá fűzött reményeket – és fordítva, mivel a matrac egyszer csak egyre gyorsabban és gyorsabban kezd nyikorogni, az ütemes sivítás egybecseng azzal, ahogy a pulzusom lüktet.

Hagyjátok már abba, kiáltanék legszívesebben a legjobb barátomra, és meglepően fájdalmas szorítást érzek a szívemben. Nem úgy volt, hogy a szüzek legfeljebb harminc másodpercig bírják? Rekordot próbálsz felállítani, vagy mi?

A fejemre szorítok egy párnát, hogy kizárjam a hangokat, és századszor is azt kívánom, bár kiszabadulhatnék ebből a pokoli helyzetből. Ha tudtam volna, hogy így végződik az estém, tutira nem jövök el. Azt meg pláne nem engedtem volna, hogy Archer hozzon ide, tekintve, hogy így esélyem sincs a menekülésre.

– Oh, Archer! – sikoltja Sienna szenvedélyesen zihálva. – Igen! Igen! Igen!

Győzködöm magam, hogy felkeljek, és kisétáljak ebből a szobából, vissza a bulira, ahol a szar popzene elnyomja Sienna színpadias műsikolyait. De csak fekszem kővé dermedve, mozdulatlanul, mint egy szobor. És hogy az egész még rémisztőbb legyen… hirtelen kellemetlen nyomást érzek a szemhéjam mögött.

Mi a francért bőgök?

Ha őszinte akarok lenni, talán valahol hátul, a kisagyamban… mindig is azt a téveszmét dédelgettem, hogy Archer és én egy nap egymással veszítjük el a szüzességünket. Csak mert minden mást is együtt csináltunk az életben, az ötórai úszásleckéktől kezdve a vitorlásversenyeken és a lopva legurított első sörökön át a jogsiig, amit tizenhat évesen szereztünk meg.

Ám tekintve, hogy a fejem fölött már három és fél perce zajlik a hupákolás, úgy tűnik, a legjobb barátom inkább a vezető pomponlánnyal kívánja szűzteleníteni magát. Fel is zaklatna a dolog, ha nem lett volna abszolút előre látható.

Oké.

Jól van.

Valójában így is rohadtul felzaklat. De ettől még baromi klisés a helyzet, mintha egy ezerkilencszáznyolcvanas évekbeli tinifilmből vágták volna ki, ami hozza az összes létező filmes közhelyet.

A beszari srácból a gimi utolsó évében kirobban a tesztoszteron, beválogatják a baseballcsapatba, valódi szívtipróvá válik, és elnyeri a suli méhkirálynőjének szívét.

Nem, nem méh.

Az „m” kezdőbetűvel inkább „mocsok maca” illik hozzá, ugyanis Sienna Sullivan kilencéves kora óta az – amikor is nem túl gyengéden felszólított, hogy lépjek ki a női focicsapatból, mert az asztmarohamaim csökkentik az esélyét, hogy elnyerjen egy nyomorult műanyag trófeát.

Levegőt!

(Mármint szó szerint. Valaki ideadná az inhalátoromat, légyszi? A legutóbbi támadás tényleg eléggé kikészített.)

A deszkákon át mély morgást hallok. Férfiasat. Tudom, hogy Archer az, még ha nem is láttam, hogy Siennával eltűnnek abban a hálószobában. Ismerem minden egyes hangját. Azt, amikor kicsit megbicsaklik a nevetése, ha valamit viccesnek talál, tényleg viccesnek, nem úgy, mint mikor udvarias próbál lenni a szüleimmel. Az apró sóhaját, amikor felbosszantom. Ahogy elfúl a hangja izgalmában, emlékeztetőül az enyhe kiskori dadogására.

Erősebben az arcomra szorítom a párnát, és beleüvöltök – jó hosszan –, míg csak ki nem fogy belőlem a szusz. Az emberek mindig ezt csinálják a filmekben és a sorozatokban, mintha ezzel kiadhatnák a felgyülemlő dühöt és fájdalmat. Én mindenesetre csak annyit érek el, hogy kis híján megfulladok.

Még csak meg sem tudom magyarázni, miért szenvedek ennyire. Hiszen tudtam, hogy ez lesz. Mire számítottam? Hogy örökké szűz marad? Kolostorba vonul? Pap lesz? Addig gyötri a jobb kezét, míg a folytonos masztizástól ínhüvelygyulladást kap?

Egyértelmű volt, hogy egy nap megteszi ezt a jelentős lépést, hogy kölyökből férfivá váljon. A legtöbb tizenhét éves srác a baseballcsapatból már rég túl van a féltucat hódításon, ha nem többön. Folyton erről beszélnek. Hogy kiket szúrtak már meg, kiket akarnak a falhoz szegezni és milyen keményen megadják nekik, ha esélyük van rá.

Nem is tudtam, hogy a szexnek ilyen sok köze van az ácsmesterséghez.

Szóval szerintem mindenki (természetesen engem kivéve) űzi az ipart, tehát egyértelmű, hogy Archer is ezt teszi. Csak nem tudtam, hogy már ma este hozzákezd. Nem készültem fel rá. Nem volt időm megacélozni magam ezzel az új valósággal szemben. Kizárólag ezért borultam ki.

Tényleg?

Örülnöm kéne, hogy a legjobb barátom végre akciózik. Egy legjobb barátnak boldogan kéne fogadnia ezt. Gyengéden belebokszolni a karjába, egy cinkos „ez az, tesó!” felkiáltással, és bosszúsnak lenni, ha belemerül a mocskos részletekbe. Olyan figyelmesen hallgatni, mint egy jó haver.

A legjobb barátja.

A haverja.

A legfőbb cinkostársa.

Én viszont csak fekszem itt, és pislogva próbálom visszatartani a könnyeimet, a kezem ökölbe szorul, a szívem vadul kalapál… egy biztos, ha még sokáig csinálják, a bordáim szétpattannak a feszültségtől.

– Istenem, igen! Oh, Archer!

Sikoly.

Sikoly.

Sikoly.

– Igen!

Egy könnycsepp szívódik fel a párnában.

Mi a fene bajom van?

Az térít magamhoz, hogy kivágódik az ajtó. Még időben lerántom a párnát az arcomról, hogy lássam, amint egy összegabalyodott pár botorkál be a szobába, ahol menedéket kerestem az odakint tomboló tömeg elől. A párocska összevissza taperolja egymást, hevesen csókolóznak, az ajkuk és a testük szorosan összetapad, ahogy átbillegnek a küszöbön. Már majdnem az ágyhoz érnek, amikor felfedezik, hogy nincsenek egyedül.

Elkapom a lány tekintetét, és érzem, hogy elvörösödöm. Ő ellenben egyáltalán nem jön zavarba – inkább kicsit értetlennek tűnik.

– Ööö, bocsánat – bukik ki belőlem remegő hangon. – A szoba már foglalt.

A lány nagyot sóhajt, mintha én lennék a legbosszantóbb dolog a világon. Felismerem: ő is a szurkolócsapat tagja. Candi Ciccirelli. Amikor tavaly aláírta az évkönyvemet, minden i betűnél röhejes kis szívecskéket rajzolt pont helyett.

Enyhén megalázva letörlöm a könnyeimet a pulcsim ujjával, és lecsusszanok az ágyról. Azt hiszem, ideje lelépni. A gondolat, hogy itt maradjak, és végighallgassam Archer és Sienna nagy fináléját, nagyjából olyan vonzó, mint egy gyökérkezelés.

Magamhoz veszem az iPhone-omat az éjjeliszekrényről, és az ajtó felé indulok, miközben következetesen kerülök minden szemkontaktust. Nem mintha érdekelném őket – már rég belemerültek egymás fogdosásába.

Harminc másodperc a felhevült, mámoros tömegben indul… öt… négy… három… kettő… egy…

Nagy levegőt veszek, és kilépek a folyosóra.

Második fejezet

Archer

– Oh, Archer!

Műkörmök szántják végig a mellkasomat. A festett szőke, lakktól bűzlő haj függöny módjára hullik a combomra. A gyengéd érintés szöges ellentétben áll azzal, amit a szájával csinál.

– Olyan hatalmas vagy! – nyögi a farkammal foglalatoskodva, mintha egy pornófilmből lépett volna elő.

Általában is úgy felszopja ezt az egész szexügyet – figyelem, szójáték! –, hogy nem lepne meg, ha felnézve egyszer csak azt látnám, hogy egy teljes stáb filmezi az akciónkat.

Csapó kettő! Most megint egy tettetett nyögés, oké? És… felvétel!

Egyáltalán nem így képzeltem. Mármint a szexet. Talán, mert mindig valaki mással képzeltem el. Vagyis…

Nem.

Erőszakkal elhessegetem a gondolatot, és a vaskapu mögé zárom, ahová mindig is száműztem. Nem gondolok Jóra. Most nem, eközben… nem. Ha eszembe jut a tekintete, amikor látta, hogy felmegyek a lépcsőn Siennával – az a szívszorító öntudatosság, amelybe pillanatnyi rémület vegyül –, soha nem áll fel a farkam.

Sienna úgy lefetyel odalent, mintha a dákóm valami fagyikehely lenne egy forró, nyári napon.

– Tetszik, ugye?

Műkörmeivel végigsimít az érzékeny bőrön, mire feljajdulok, amit egyértelműen az öröm jeleként értékel.

– Akkora orgazmusod lesz mindjárt, hogy a mennyekben jársz majd…

Nagy udvariatlanság lenne, ha bedugnám a fülhallgatómat, mint a fogorvosnál, ha nem akarom hallani, ahogy átfúrja a koponyámat?

A száj megint összezárul körülöttem, én pedig a plafonra meredek. Ahogy gyorsul az iram, ökölbe szorítom a kezem. Egészen a szájába vesz, míg csak a makkom a torkának nem ütközik.

Jézusom.

Ne értsetek félre, jólesik. Nem nagyon jól, de… jól. Az alapján, ahogy a srácok beszélnek erről az öltözőben, mostanra már az ágy fölött kéne lebegnem a gyönyörtől, és a francba is, talán tényleg így kellene lennie. Sienna irtó dögös, és láthatóan tudja, mit csinál. De bármennyi örömet is képes szerezni, az rögtön semmivé foszlik a mellkasomra nehezedő fájdalom és bűntudat miatt.

Koncentrálj, faszfej, szidom magam. Különben sose lesz vége.

Ahogy a szája még gyorsabb ütemre vált, felmordulok. Nehéz leírni az élményt… meleg, nedves, és egy kicsit lucskosabb, mint vártam. Mintha egy barackot dugnál, ami folyton felsikolt, ha csak beleharapsz.

– Közel vagy? – zihálja, és egy szürcsölő hang kíséretében elhúzódik tőlem. Látszik, hogy kicsit elfáradt.

Hogy közel vagyok-e?

Közel sem.

– Igen – hazudom valami ismeretlen hangon. – Közel vagyok.

Kényszerítem magam, hogy nézzem őt, miközben újrakezdi. A szeme barna, és szépnek is mondanám, ha nem volna rajta egy tonna festék. Ahányszor csak pislog azokkal a hosszú műszempillákkal, olyan, mintha egy hernyó mászna végig az arcán – ez a gondolat pedig szintén nem segít túl sokat jelen helyzetben.

Hogy lehetek ekkora seggfej?

Ez a csaj olyan lelkesen dolgozik rajtam, mint egy csúcskategóriás porszívó, én meg csak arra tudok gondolni, vajon meddig tart még, míg kiszabadulok ebből a szobából, jó messze tőle. Jó messze saját magamtól meg ettől az egész rohadt éjszakától.

Bár mindegy, a baj már úgyis megtörtént. Teljesítettem a küldetést: ellöktem magamtól az egyetlen embert, akihez valaha is igazán közel…

Nem.

Új csavarokkal és korlátokkal megerősítem a vasból készült barikádot a fejemben, hogy a gondolatok ne tudjanak bejutni. Hogy ő ne tudjon bejutni. Kiürítem az agyamat, és az élményre koncentrálok.

Sienna szája.

A farkam.

De nem megy. További öt perc telik el, nálam pedig még mindig semmi eredmény. És Sienna érzi ezt, bár dicséretes módon alig veszít a lelkesedéséből. Az ajka nedvesen összecuppan, ahogy megszűnik a vákuum, ő pedig a combom közé kuporodik. A farkam még mindig keményen mered rá, mint egy katona, aki várja a parancsot.

– Hát, ez nem működik – biggyeszti le az ajkát Sienna, némi feszültséggel a hangjában. Jól tudom, miért: valószínűleg még sosem kellett ennyi erőfeszítést pazarolnia egy ilyen egyszerű dologra, mint a szopás. Hiszen annyira jó nő, hogy a legtöbb srác nyilván már abban a pillanatban elélvez, ahogy a szájába veszi őket.

És a tizenéves szüzek amúgy sem épp a kitartásukról híresek.

Összehúzza a szemöldökét, és úgy tanulmányoz, mintha valami fogyatékosságom lenne. Szinte hallom, ahogy kergetik egymást a gondolatai.

Túl sokat ivott?

Anyakomplexusa van?

Látens meleg?

Sienna büszke arra, hogy ő a legjobb bőr az Exeter Akadémián. Tudom, hogy degradálóan hangzik, de ő maga dicsekszik ezzel. Ráadásul azzal is felvág, hogy milyen sok srácot szűztelenített már, vagyis gyakorlatilag csaknem mindenkit.

A karmai a bőrömbe mélyednek, ahogy végigsimít a testemen, majd lovagló ülésben rám ül. Mivel az arcunk csak pár centire van egymástól, észreveszem, hogy az ajka duzzadt és vörös az erőfeszítéstől. Lehajol, és a fülemhez préseli.

– Miért nem dugsz meg inkább? – leheli.

A haja csiklandozza a mellkasomat – az a szalmaszerű, mesterségesen eperillatú lobonc –, én pedig igyekszem elfojtani egy grimaszt. Ebben a pillanatban nagyjából annyira vágyom megkefélni őt, mint a farkamra csapni az ajtót, mégsem tiltakozom, amikor tekergőzni kezd, hogy megfelelő helyzetbe kerüljön.

Mélyen a szemembe néz, és félrehúzza apró, narancssárga szoknyáját az öle elől. Nincs rajta bugyi, ami normális esetben izgató felfedezés lenne, de úgy tűnik, most képtelen vagyok bármit is érezni. Nem húz fel, nem hoz izgalomba, semmi, amit vártam volna…

Ez rossz.

Ez az egész rossz.

Rossz idő, rossz hely, rossz lány.

– Archer? – Sienna félrebillenti a fejét. Szexinek gondolt arckifejezéssel mered rám: csücsörít az ajkával, félig leereszti a szemhéját, és várja a reakciómat. Mivel nem kapja meg azonnal, a kezébe veszi a farkam, és egy profi módszerességével verni kezdi. – Ne félj. Tudom, hogy meg akarsz dugni…

A hangja magabiztos. Miért ne lenne az? Hiszen már mindenkinek megvolt a baseballcsapatban. Ez tulajdonképpen egyfajta beavatási rítus.

Guríts le egy sört, aztán fuss a bázisra.

Tekerd be vécépapírral Hamm edző házát az első meccs előtt.

Szívasd meg a szomszéd város rivális csapatát.

Keféld meg Sienna Sullivant egy házibulin.

– Persze – hallom a saját közömbös hangom, miközben ráveszem magam, hogy felemeljem a karom a matracról. Merev, akár egy hulláé. Mintha egy külső vezérlésű robot lennék, amit arra programoztak, hogy a saját döntései helyett más parancsának engedelmeskedjen. Az éjjeliszekrényen heverő koton felé nyúlok.

Tépd le a csomagolást.

Húzd fel.

Nyúlj a csajért.

Gyűlölöm magam.

– Dugjunk.

Harmadik fejezet

Josephine

A ház úgy fest, akár egy tömeggyilkosság helyszíne: testek hevernek mindenütt. Jason Samborn a biliárdasztalon dőlt ki, a feje mellett a zöld posztón nyáltócsa. Több pár is nyílt színen szexel – a falnak dőlve vonaglanak vagy sötét sarkokban fonódnak össze, mert túlságosan ki vannak éhezve, hogy kivárják, mire sorra kerülnek a hálószobában, esetleg túl részegek, hogy törődjenek a közönséggel.

A lüktető zenét követve a faház hátsó része felé igyekszem, ahol egy amerikai konyhás nappaliból foghíjas kilátás nyílik az Atlanti-óceán partjára. A víz sötéten dereng a távolban, a hullámok a lépcsőzetes pázsit alatt a sziklákhoz csapódnak.

Elég komoly ez a hely nyári laknak – jóval nagyobb, mint az átlagos nyaralók. De Lee Park családja minden, csak nem átlagos. A nagyapjáé fél Szingapúr, valamint számos egyéb tulajdona is van szerte a földgolyón. (Ezzel Lee a harmadik leggazdagabb kölyök az évfolyamon, csak Eva Ulrich előzi meg, akinek a valahányadik ükapja szabadalmaztatta a csőzoknit, valamint Carl McDonald, a gyorskaja-birodalom multimilliomos örököse.)

Habozva belépek a lejtős nappaliba. Az ikrek, Ophelia és Odette Wadell porrá tört amfetamint szívnak föl egy üveg dohányzóasztalról, miközben jellegzetes műmelleik állandóan az arcukba csapódnak, ahogy időről időre füstös whiskyvel fojtják le a csíkokat. Valaki arccal lefelé hever a földön a szoba másik felében, egyik kezében egy zöld alkoholos zselét szorongatva, de nem tudom beazonosítani, ki lehet.

Príma.

A konyhában a baseballcsapat fele a pult köré tömörülve sörpongot játszik egy csomó piros söröspohárral és egy hatalmas hordóval. Ahányszor csak egy labda betalál, hangos üvöltés és mellkasdöngetés kíséri.

A lárma közepette az egyikük észrevesz engem. Ryan Snyder, az egyetemi csapat irányítója. Azt hiszem, ő a legkedvesebb srác a csapatban – ami nagyjából annyit jelent, hogy nem tojik a fejemre az ehhez hasonló bulikon. Akkor is mindig integet, amikor suli után a lelátón lógok, és várom, hogy Archer az edzés végeztével hazavigyen.

Ryan vonzó pasi, abban a jellegzetesen amerikai, Abercrombie-reklám-értelemben: magas, homokszőke, és kockás a hasa, amit e percben teljes pompájában meg is tekinthetek. Piros, nedves fürdőnadrágja ugyanis egészen lecsúszik a csípőjén, ráadásul annak ellenére, hogy a nyár még épphogy csak elkezdődött, ő már eléggé lebarnult. Nehéz elhinni, hogy az új-angliai bágyadt napsütés ilyen csokiszínt eredményezne májusban.

– Hé, Valentine! – kiabálja túl Ryan a hangszórókból üvöltő Drake-számot, mire megtorpanok. – Hol bujkáltál? Gyere, és légy a szárnysegédem! A partnerem felszívódott.

– A mid? – vonom fel a szemöldököm.

– Szárnysegéd – nyújt felém egy fehér pingponglabdát széles vigyorral. – Gyere, megmutatom.

Közelebb ballagok, remélve, hogy a gyér világítás elrejti a könnyek nyomát az arcomon.

– Nem akarok szárnyalni, Ryan. Nem iszom.

– Nem a piáról beszélek, butus, hanem arról, hogy légy a csapatom tagja. – Szakszerű csuklómozdulattal úgy tesz, mintha bele akarná dobni a labdát egy pohárba. – Még sosem játszottál ilyet?

Közönyösen vállat vonok.

– Hát, ez szomorú, Valentine. Tényleg – ingatja a fejét, majd bekormányoz a konyhába, meleg mellkasa a hátamhoz simul. Klór- és cigarettaszaga van, megspékelve egy jó nagy adag Axe dezodorral. A tipikus tinédzserfiú-illat. – Adjatok egy kis helyet, srácok. Valentine az új csapattársam, és szét fogja rúgni a seggeteket! – rikkantja, aztán betaszigál a férfitestek sűrűjébe. A baseballjátékosok Vörös-tengere.

Ryanre nézek, és kényszeredetten elhúzom a szám.

– Ne nagyon reménykedj.

– Késő, már tele vagyok reménnyel. Ráadásul nem lehetsz rosszabb az előző partneremnél, aki valószínűleg épp kidobja a taccsot az egyik fürdőszobában. – Játékosan rám kacsint, kék szeme szikrázik a félhomályban. – Nos, a dolog pofonegyszerű. Látod azokat a poharakat? – A hosszú márványpult másik vége felé pillant, ahol tíz pohár áll háromszöget alkotva. Bólintok. – Bele kell találnod a labdával – ezzel a kezembe nyomja a kis műanyag golyót –, bármelyikbe. Könnyű.

– Egyértelmű, hogy sose láttál semmilyen sporttevékenység közben. Soha.

Felnevet, én pedig jóleső bizsergést érzek a gyomromban.

Talán egyáltalán nem is vagyok szociális pária.

– Ne parázz, Valentine – bök meg a vállával. – Segítek, hogy beletanulj.

Ezzel mögém lép, a karját a testem köré fonja, és gyengéden megfogja a kezem. A mellkasa a hátamhoz simul, az állát a vállamra hajtja, hosszú tincsei csiklandozzák a nyakam.

Hirtelen ideges kis rándulás fut végig a gerincemen, és gombócot képez a gyomromban. Sosem voltam még ilyen közel egy pasihoz – kivéve Archert, de az nem számít. Már jóval azelőtt beléptünk egymás személyes terébe, mielőtt megismertük volna a „csak barátok” kifejezést.

– Nos – súgja a fülembe rekedten Ryan –, célozd meg a középső poharat, aztán finoman dobd el a labdát. A csuklómozdulaton múlik az egész.

– A csuklómozdulaton – ismétlem, mint egy idióta, mintha bármi fogalmam lenne arról, mit is jelent ez pontosan. – Rendben. Értem.

Felkuncog, a hangja végigáramlik a fülkagylómon. Enyhén fészkelődni kezdek, furcsán érzem magam a bőrömben.

Nem csoda, hogy még szűz vagyok. Egy vonzó srác sem léphet be a biztonságos kis buborékomba anélkül, hogy totál szétesnék.

– Most sörpongoztok vagy szexeltek? – kiáltja egy srác az asztal másik oldaláról türelmetlenül. – Dobd már el azt a rohadt labdát, vagy menjetek szobára!

– Pofa be, Chris! – csattan fel Ryan, majd elengedi a kezem, és kicsit hátrébb lép. – Le se szard. Menni fog, Valentine.

Nagy levegőt veszek, kihúzom magam, és a poharakra fókuszálok. Majdnem két méterre vannak tőlem – nem lehetetlen a dolog, de egyértelműen túl nagy kihívás ahhoz, hogy magabiztosan fogadjam.

Apró fohászt küldök az égre, és elhajítom a labdát. A buli többi része elhomályosul, csak a kis, fehér műanyag golyót látom, ahogy átszeli a levegőt. Engem lep meg a legjobban, amikor végül határozott puffanással landol a középső pohárban.

– Ez az! – ordít fel Ryan, majd kapok tőle egy csontropogtató ölelést. – Erről van szó!

– Kezdők szerencséje – bontakozom ki a karjából nevetve. A lelkesedése fertőző, érzem, ahogy mosoly terül szét az arcomon, miközben a kezembe nyomja a második labdát.

– Dobj még egyet!

Megteszem, ám ez alkalommal alaposan mellélövök. A labda táncol egy darabig a konyhapadlón, majd eltűnik a söröshordó mögött. Az ajkamba harapok, és Ryanre nézek.

– Mentségemre szóljon… figyelmeztettelek, hogy abszolút nincs kéz-szem koordinációm.

– Hé, ne is törődj vele, az első tökéletesen sikerült. Őstehetség vagy, majd meglátod.

– Mi ez a felhajtás? – csattan fel ekkor egy ideges női hang. – Bedobott egy hülye labdát, bárki képes rá.

Sienna tűnik fel Chris mellett a pult másik oldalán. A tekintete csaknem olyan éles, mint az arccsontja, ahogy a pillantása összekapcsolódik az enyémmel. Az ajka – fényes, rózsaszín, a felsőjéhez passzoló szájfénnyel bevonva – leereszkedő mosolyra húzódik. Nem tudom nem észrevenni, hogy platinaszőke haja összeborzolódott, mintha valaki nemrég beletúrt volna.

Archer.

A mosolyom elhalványul.

Sienna kiveszi a labdát Chris kezéből, és ügyesen az egyik pohárba hajítja.

– Szép lövés! – ujjong a srác, miközben le sem veszi szemét a csaj dekoltázsáról, és úgy nyáladzik, hogy még egy nudista strandon is ciki lenne.

Sienna habozás nélkül felkap még egy labdát – olyan könnyed mozdulattal, amit egymillió év gyakorlással se tudnék megtanulni –, majd boszorkányos ügyességgel átdobja a válla fölött. A golyó persze csont nélkül betalál.

– Így kell ezt csinálni! – jelenti ki csípőre tett kézzel. Világos korallszínű felsője olyan szűk, hogy szinte eggyé vált a bőrével. Tutira nem visel alsóneműt – és ez nyilvánvalóan nem csak nekem tűnt fel. A szobában minden srác tekintete rátapad, képtelenek levenni róla a szemüket. Delejesen vonzó.

Talán a makulátlan, bronzbarna bőre miatt, amelyen egyetlen csík sem látszik. Talán a felső és az alatta feszülő, tökéletes mellek miatt, amikhez képest az enyémek csupán szúnyogcsípéseknek tűnnek. Vagy egyszerűen csak a magabiztossága, a hihetetlen személyes varázsa miatt, amivel rögtön felkelti az emberek figyelmét, mindegy, hogy a piramis tetején áll-e a szurkolókórus egyenruhájában, vagy egy konyhában, félig üres söröspoharak között.

Sienna megjátszott félénkséggel elmosolyodik.

– Ó, még korántsem végeztem, srácok… vagy már eleget láttatok?

Válaszul irdatlan üvöltés hangzik fel a torkokból.

Erre gyors egymásutánban elereszt egy csomó fantasztikus lövést, míg csaknem az összes pohár tetején ott nem lebeg a fehér műanyag labda. Aztán hátat fordít a pultnak egy olyan csípőmozdulattal, amit a pasik újabb hangos éljenzéssel jutalmaznak, majd hanyagul, a válla fölött beviszi az utolsó találatot. A labda pont az előttem lévő pohárba csapódik, és halk plöttyenéssel jelzi, hogy a játéknak vége.

Bármennyire fáj beismernem, hihetetlenül menő a csaj.

Persze ezt ő is pontosan tudja. Önelégült mosollyal megpördül az ujjongó srácok között, majd halk kuncogás hagyja el csillogó ajkát, amikor Chris felkapja és a levegőbe dobja. A többi fiú térdre esik, és imádattal skandálni kezdik királynőjük nevét – három szótag üt át az ordító zenén, újra és újra.

Si-en-na! Si-en-na! Si-en-na!

– Úgy van, parasztok! – A csaj rámosolyog hű alattvalóira, és a feje fölé emeli a karját. – Én vagyok a Sörpong Királynője!

Érzem, ahogy egyre jobban leeresztek, de rendületlenül tovább mosolygok. Az állandó „jó haver”. Sosem rendez jelenetet. Végtére is az egyszerű kis Jo Valentine – az örök láthatatlan – nem is merne belépni a reflektorfénybe, amely azóta irányul Siennára, mióta nőni kezdtek a mellei harmadikban.

Pontosan tudom, hogy sosem érhetek fel ahhoz a varázslathoz, ami neki a vérében van. Az ilyesmit nem lehet megtanulni, már a születéskor eldől, mint a szeplők, az allergiák vagy az ujjak hajlékonysága. Ha csak megpróbálnám halványan utánozni a belőle áradó egyéni gondtalanságot, az kétségtelenül kínos és nevetséges lenne, mint amikor egy kislány imbolyog az anyukája magas sarkújában.

Amikor Chris végre leteszi Siennát a földre, ő az asztal fölött egyenesen a szemembe néz. Erősen kifestett szeme leplezetlenül fixíroz, láthatóan fel akarja mérni minden egyes porcikámat, a szimpla kis copfomtól a fehér gyapjúpulcsimon át a festetlen arcomig.

– Igyál! – szólít fel, és az előttem álló pohár felé biccent. – Vesztettél.

A pohárra pillantok. A pingponglabda úgy lebeg a sárga, habos sör tetején, mint egy apró hajó. Nagyjából olyan étvágygerjesztő, mint egy pohár pisi. Megköszörülöm a torkom.

– Igazából nem terveztem inni…

– Jézusom, akkora penészvirág vagy! – bosszankodik Sienna. – Mi a francnak jössz akkor el a bulikra? Legközelebb maradj otthon, és köss valamit, az ég szerelmére.

A szavaira néhány srác beleröhög a poharába.

Elönt a méreg, és olyan erővel tör át a zavaromon, hogy szinte megfulladok. Sienna Sullivan a legrosszabb fajta népszerű csaj – az, aki valósággal fürdőzik ebben. Élvezi, hogy megsemmisítheti az alatta állókat, mert azt feltételezi, hogy mind az ő helyére pályázunk. Sosem fogja megérteni, hogy sokan közülünk szeretnek a ranglétra alján állni – inkább maradunk névtelenek, minthogy átgázoljunk másokon csak azért, hogy előkelő helyünk legyen az Exeter Akadémia tökéletesen értelmetlen hierarchiájában.

– Gyerünk, Valentine! – hangzik fel a becenevem a gonosz, rózsaszín ajakról gúnyos kis horkanással kísérve. – Mutasd meg, hogy nem vagy az az ártatlan angyalka, akinek látszol.

A nyelvembe harapok, hogy elfojtsak egy visszavágást. Úgyse lenne értelme. Egy szavamtól sem lenne jobb ember ebből a gonosz királynőből.

– Nos? – kérdi, és gúnyosan felvonja a szemöldökét. – Mi legyen?

Tétován billegek előre-hátra a bőrpapucsomban, és azt kívánom, bár felszívódhatnék. Sienna észreveszi, hogy kényelmetlenül érzem magam, a mosolya szélesebbé válik, most úgy fest, mint a macska, mielőtt a karmai közé kaparintja a kanárit.

Pontosan tudja, hogy utálok a középpontban lenni. Mégpedig hatodik óta, amikor a HEVENYÉSZETT kifejezést véletlenül HEVENYÉSEGG-nek betűztem az egész suli előtt az éves helyesírási versenyen, mire a közönség hisztérikus nevetésben, én pedig könnyekben törtem ki, és lerohantam a színpadról. (Archernek két órájába telt, hogy kiimádkozzon a lelátó mögül.)

Így hát a lehetőség, hogy megalázhat a teljes baseballcsapat előtt, nyilván túl csábító Sienna számára ahhoz, hogy kihagyja.

– Nos?

Nagyot nyelek.

– Én…

– Majd én megiszom – szól közbe Ryan, és az egyik pohárért nyúl. – Nekem úgyis mindegy…

– Nem! – csattan fel Sienna, mire Ryan leereszti a kezét. – Te nem is dobtál, Ryan. Ez nem a te harcod, hanem az övé.

A hangszórókban hirtelen elhalkul a dal, és a következőig hátralévő rövid szünetben észreveszem, hogy a konyhában lévők némán, egy emberként merednek Siennára és rám. Érzem a tekintetek súlyát, a kitörni készülő kacagás úgy vibrál, mint a levegő egy nyári vihar előtt. Mindenki minket bámul. Várják, hogy elrohanjak. Hogy feladjam.

Az uncsi Jo Valentine sose veszti el a fejét, sose csinál semmi váratlant.

Egy átlagos estén ez pontosan így is lenne. Gondolkodás nélkül elsétálnék, leráznám magamról az egészet, hazamennék, és egész este A nagy brit sütőshow-t nézném az én biztonságos kis buborékomban.

De ez nem egy átlagos este. És ahogy a zavarom ködén át Siennára nézek, hirtelen megérzem, hogy valami más, valami mélyebb húzódik a helyzet mögött – forrongó harag, aminek semmi köze a sörponghoz.

– Cseszd meg! – mormolom, és a pohárért nyúlok.

Negyedik fejezet

Archer

Miután Sienna elmegy, csak ülök az ágy szélén, és próbálom kiüríteni az agyam, mielőtt visszamennék a földszintre. Esélytelen. Nincs annyi mély lélegzet, amennyi kitörölné a fejemből a ma éjszaka emlékét.

Vagy a bűntudatot.

Nem bántam, hogy Sienna nem akart hozzám bújni utána. Begyűjtötte a szüzesség-kártyámat, majd gyors csókot nyomott az arcomra, és eltűnt az ajtó mögött. Nem hiszem, hogy túl jól szerepeltem volna, de úgy tűnt, nem zavarja. Számára a szex sokkal inkább a hatalomról szól – és a hírnévről –, mintsem a testi örömökről. Csak egy újabb taktikai húzás, hogy fontosnak érezze magát.

Tekintve, hogy a srácok úgy lógnak rajta, mint a szeretetéhes kölyökkutyák, a stratégia láthatóan működik. Lehet, hogy egy férfi szívéhez a gyomrán át vezet az út, de egy tinédzser srácéhoz egyértelműen a cipzárján keresztül. Sienna pedig kétségkívül élvezi a könnyen kapható pajkos lány szerepét, aki fürdőzik a pasik imádatában – bármilyen múlandó is ez a népszerűség. A színlelt orgazmus csak a csodás képességeinek újabb megnyilvánulása.

Ahogy a hamis barnaság.

A hamis haj.

A hamis körmök.

A hamis kedvesség.

A csaj gyorsabban húzza magára és dobja le a különböző személyiségvonásokat, mint más a zokniját. Őszintén szólva ki nem állhatom. Szörnyű beismerni, tekintve, hogy épp az imént keféltem szét az agyát, de ez az igazság. És igazából az egyetlen oka annak, hogy hagytam magam becsábítani ebbe a szobába.

Inkább ő, mint olyasvalaki, aki azt hiheti, jelent valamit a dolog.

A tenyerembe hajtom a fejem, és megdörzsölöm az arcom, míg csak apró csillagok nem kezdenek táncolni a szemem előtt. Aztán jól felpofozom magam, hogy ne legyek már ilyen búsongó faszfej.

Hoztam egy döntést.

Már nem vonhatom vissza.

Nem változtathatok rajta.

Nem tehetek mást, mint együtt élek vele… és a következményeivel.

Egyébként meg ez a játék lényege, nem? Nem egészségügyi dugás volt ez Siennával, és az is tuti, hogy nem a szívem vezetett. Nem is arról van szó, hogy részegen elvesztettem a józan ítélőképességemet. Nem: tökéletesen kiszámított lépés volt, belekalkulálva a lehető legnagyobb kárt, amit okozhatok.

Amikor beléptem a szobába, pontosan tudtam, mit teszek – és kit bántok meg. Tudtam, hogy meghúzom a határt, és magam mögött hagyom a régi életemet. És bizonyos lehetőségekről örökre le kell mondanom.

Egy arc tűnik fel a gondolataimban. Egy arc, amelynek minden vonását az agyamba véstem, hiszen négyéves kora óta ismerem, és évről évre egyre növekvő figyelemmel szemléltem.

Pisze orr, halvány szeplők.

Átsuhanó mosoly, gödröcskék.

Jo.

Még egyszer felpofozom magam. Keményen. Hogy minden vele kapcsolatos képzelgés kirepüljön az agyamból. Mintha a fizikai fájdalom megszabadíthatna a mellkasomat szorító könyörtelen nyomástól.

Képes lennék kivágni a szívem, ha érne valamit. De semmit nem ér.

Számomra.

Számunkra.

Felkészültem rá, hogy nehéz lesz, de ez – a fájdalom, a kínzó gyötrelem, hogy valaminek örökre vége – elviselhetetlen. Idővel könnyebb lesz, ismételgetem magamnak, de tudom, hogy nem igaz.

Mit számít még egy?

Írd a listához.

Újra nagy levegőt veszek, és kényszerítem magam, hogy elhagyjam a szobát. Azzal, hogy bujkálok itt, mint egy gyáva féreg… képtelenül arra, hogy szembesüljek a nagy, kék szemekből sugárzó fájdalommal… csak elodázom az elkerülhetetlent.

Tépd le a sebtapaszt, seggfej!

Odalent a buli már kicsit elfáradt, ahogy a sör és a drogok szőni kezdték sötét hálójukat. A legtöbben rég kidőlve hevernek a szoba különböző pontjain. A hallban megcélzom az első hordót, amit meglátok, és csapolok magamnak egy sört. Olyan íze van, mint a habos húgynak, mégis egy húzásra lehajtom, és rögtön újratöltöm a poharam.

Küldd le ezt is.

Tölts újra.

Később még haza kell vezetnem, de jelen pillanatban emiatt aggódom a legkevésbé. A vágy, hogy elfelejtsek mindent, most a gravitációnál is hatalmasabb erő. Az agytompítók úgy robognak át a fejemen, mint egy megpakolt tehervonat.

Hogy a francba nézhetnék szembe Jóval józanul?

Újabb bátorító korty után keresni kezdem. Egyre feszültebben kóválygok a házban, szobáról szobára, és végignézem a megszokott kis búvóhelyeit. Nem igazán bírja a bulikat, ezért mindig bevackolja magát valami félreeső sarokba, és ott lapul az este végéig.

Úgy tűnik, ma más a helyzet.

Nincs az előkertben, és nem locsolja idegenek virágait. Nincs a medencénél a csillagokat bámulva. Nincs a sötét könyvtárban, hogy a polcokon matasson. Nem bújt be a kocsim hátsó ülésére, várva, hogy hazavigyem.

Hol a pokolban lehet?

Pillanatnyi aggodalom szikrázik végig bennem, de lefojtom egy újabb korty sörrel. Végül a ház hátsó részébe keveredem, ahol a legkitartóbb bulizók gyülekeznek. Sienna éppen fehér csíkokat szív fel a dohányzóasztalról, két oldalán a Wadell ikrekkel. Rám se néz, miközben elhaladok mellettük.

A nappali mellett lévő konyhában a csapattársaim fele sörpongot játszik. Feléjük indulok, és már nyitom a szám, hogy megkérdezzem, nem látta-e valaki Jót, de a szó a torkomra forr. Mert ő is itt van, a lehető legváratlanabb helyen – a hűtőnek dőlve áll, Ryan Snyder karjával a válla körül és pohárral a kezében.

Megtorpanok.

Először az jut el az eszemig, hogy istenien néz ki. Nem számít, hogy emberemlékezet óta mindennap látom, nem számít, hogy az arca pontosan olyan ismerős számomra, mint a sajátom. Mégis minden alkalommal gyomron vág a látványa.

A második bőrként tapadó ruhák és barnító spray-k kaleidoszkópjában Jo olyan, mint egy vakító fénysugár – vastag copfjából kihulló szőke tincseivel, a gyér fényben sápadtan ragyogó bőrével és azzal a nevetséges, levágott szárú farmerral, amiről azt hiszi, fiús hatást kelt, pedig csupán ráirányítja a figyelmet égig érő lábaira. Az évek során többet fantáziáltam ezekről a lábakról, mint be merném vallani.

Ahogy a tetőgerendának támasztja a házunkban.

Ahogy felém szalad a kikötőben.

Ahogy rugdossa a feltörő hullámokat.

Ahogy a mellkasomra kulcsolja, amikor a nyakamba ültetve viszem át a pázsiton.

Másodszorra az tűnik fel, hogy részeg. A szeme, az az őrjítő, égszínkék szeme, amellyel mintha a vesémbe látna, majdnem lecsukódik. Bizonytalanul áll a lábán, ezért nekitámaszkodik a rozsdamentes acélból készült hűtőnek. Ellenállok a sürgetésnek, hogy odarohanjak, és megtartsam, nehogy elessen.

Mert valaki más éppen ezt teszi.

Éppen elfoglalja a helyemet.

Ryan, az a faszfej mond valamit, ami kuncogásra ingerli Jót. Folyamatosan enyhén billeg, a srác pedig kihasználja a lehetőséget, hogy a csupasz mellkasához vonja. Kezem olyan erősen szorítja a poharat, hogy hallom a műanyag recsegését.

A rohadék.

Ryan keze mindenütt ott van, olyan megszokott mozdulattal járja be Jo bőrét, hogy össze kell szorítanom a fogam a dühtől. Nézem, ahogy a kicseszett, tömpe ujjai Jo felsője alá csúsznak, és a látványra mintha valami gusztustalan kígyó csusszanna át a testemen. Szeretnék odalépni, és letépni őt Jóról. Durván. Meg akarom ragadni a karját, és odébb taszítani Jót, távol tőle, bár tudom, hogy ez az utolsó dolog, amihez a mai este után jogom van.

De nem tudok ellenállni a késztetésnek. Észszerűség, józan ítélőképesség, okos gondolatok… mind rögtön elpárologtak, ahogy megpillantottam. Mielőtt megakadályozhatnám, a lábam magától megmozdul, és feléjük húz, akár egy mágnes. Pokolba a következményekkel.

Már a konyha közepén tartok, amikor egy kéz nehezedik a vállamra, és megállít.

– Héééééé, Reyes! – Chris Tomlinson olyan keményen ver hátba, hogy kiköpöm a sörömet, miközben úgy vigyorog, mint egy jóllakott macska. – A bajnok visszatért!

Láthatóan a trófeám híre gyorsabban elterjedt a bulin, mint egy vírus. Bosszantó, még ha nem is egészen váratlan fordulat.

– Szóval… – Tomlinson felvonja a szemöldökét, és közelebb hajol. – Milyen volt? Pont, ahogy elképzelted?

– Kopj le, Chris.

– De betaláltál, nem?

Válaszra se méltatom, túlságosan lefoglal, hogy a válla fölött a konyha másik vége felé pislogjak, ahol Jo áll.

– Második? Harmadik? Hazafutás? – nyaggat tovább Chris. – Ne mondd, hogy felsültél!

– Nem beszélek veled erről – vágom rá feszülten.

– Miért vagy olyan szégyenlős, Reyes? – bök oldalba játékosan. – Nekem nem volt sikerem ma este, a legkevesebb, amit megtehetsz a tesódért, hogy mesélsz pár szaftos részletet…

Ám én csak ellépek mellőle, így végre szabad rálátásom nyílik a hűtőre. De Jo már nincs ott. Sehol sem látom, ahogy Ryant se.

A pánik forró lávaként ömlik végig az ereimen. Megállás nélkül forgatom a fejem, próbálom kivenni az arcokat a konyha félhomályában. Mintha egy pillanatra látnám, ahogy a belső udvar felé igyekeznek, de mielőtt biztos lehetnék benne, már el is tűnnek.

Az istenit.

– Hova rohansz, Reyes? – üvölt utánam Chris, miközben elviharzom, de ügyet se vetek rá. Ha már a csapattársaimról van szó, e percben Ryan sokkal jobban érdekel. Főként, hogy mi a fenét művel a legjobb barátommal.

A kilincsért nyúlok, amikor az ajtó hirtelen felpattan, és Andy Hilton – törzskönyvezett idióta, de zseniális fogó, olyan karral, mint a fiatal Babe Ruthé – imbolyog be rajta, a marihuána füstje felhőként lebeg a feje körül. A szemei véreresek, és bolond módjára vigyorog.

– Hol van Tomlinson? – vakkantja.

A konyha felé biccentek, miközben minden másodperccel nő bennem a türelmetlenség. Nem bírom elviselni, hogy nem tudom, merre van Jo. Hogy jól van-e.

Tizenhét évesen túl fiatal vagyok egy szívrohamhoz?

– Gyerünk, Reyes – folytatja Andy. Csak most veszem észre a hálót, amit a kezében tart, az a fajta, amit medencetisztításra szoktak használni, és a benne lévő koszt, egy narancssárga csíkkal színezve. – Ezt nem akarod kihagyni, esküszöm. Expressz küldemény, kizárólag Chrisnek…

Jézusom.

Andy a konyha felé ballag, nedves csíkot hagyva maga után a padlón. Jobb meggyőződésem ellenére követem.

– A nap legnagyobb fogása! – rikkantja Andy, majd a pultra csapja a hálót. A hal kiugrik belőle, kerek szeme fénylik, akár egy üveggolyó, a szája nyitva, és kétségbeesetten tátogva levegőért kapkod. Összevissza vergődik, mintha agyvérzést kapott volna, mire mindenki lenyűgözve közelebb hajol.

– Haver, mi a fasz ez? – A szemem Andyre villan.

– Tomlinson fogadott velem, hogy nem varrod le Siennát – feleli vidáman, és Chrisre bámul, aki enyhén elsápad, miközben a rángatózó halat figyeli. – Mivel a hölgy másképp nyilatkozott… ideje, hogy Chris lerója az adósságát.

– Csak vicc volt! – tiltakozik Chris gyenge hangon, még mindig a halra meredve.

– Csak azért mondod, mert vesztettél! – horkan fel Andy.

– Miben fogadtatok? – kérdezem, bár nem vagyok biztos benne, hogy tényleg tudni akarom. Andy viszont örömmel megadja a választ.

– A vesztes lenyel egy halat a Park család kerti tavából.

– Nem. Kizárt, hogy megtegyem. Képtelen vagyok rá – rázza meg a fejét Chris.

– A fogadás az fogadás, tesó!

– Kapd be, Andy! – vág vissza Chris kásás hangon. Már olyan sok sört ivott, hogy csodálkozom, hogy egyáltalán képes artikulálni. – Nem csinálom.

– Ne légy már ilyen beszari!

– Lee kinyír, ember. Ezek az anyja koihalai…

– Lee már rég kidőlt a nappaliban. Sose tudja meg. – Andy vörös arccal zihál az izgalomtól, majd kinyújtja a kezét, és erős ujjai közé veszi a vergődő halat. Az állat többször is kicsúszik a markából, mire végre sikerül beledobnia egy üres söröspohárba. Kajánul Chrisre vigyorog, és közelebb tolja hozzá a poharat. – Kérsz egy kis vizet, vagy sashimi stílusban akarod?

Chris nem mozdul, ahogy senki más sem. A legtöbben csak állnak, és várják, hová fut ki ez az egész. Páran röhögni kezdenek, és bátorítóan lökdösik Christ.

Ezalatt a hal fuldoklik a pohárban.

A tekintetem rátapad. Nem tudom, miért zavar annyira a látvány, de képtelen vagyok félrenézni. Ahogy az életéért küzd, a pohár enyhén rázkódik – ha valaki nem lép közbe, a túlélési esélyei nem túl jók.

A fenébe is.

E pillanatban a legkevésbé sem vágyom megmenteni egy túlméretezett aranyhalat, de úgy tűnik, nincs más választásom. Nem hagyhatom a kis szerencsétlent ezeknek a bohócoknak a karmaiban. Nem vagyok harcos állatvédő, bár hallottam a vitákat a növényi alapú étrendről meg a vegán életmódról – a hal a barátunk, nem étel! –, de akkor is szívesen beburkolok egy jó kis grillezett kardhalat, és a parázson sült kagylót se utasítom vissza. Csak egy kis olvasztott vaj és egy rákpáncéltörő kell, és boldogan eltüntetek egy homárt akár öt perc alatt.

De a pazarlást és a hatalomfitogtatást ki nem állhatom. Hogy valami kölyök betolakszik az apró kis tavacskádba, miközben te éppen békésen úszkálsz, baromi jól elvagy… és kiránt a levegőre, csupán szórakozásból. Csak, mert megteheti.

– Ezt a szart pedig nem nyelem le.

Ebben az örökösökkel és negyedik generációs milliomoscsemetékkel teli szobában a pohárban vergődő halat érzem a legközelebb magamhoz. Persze ők ezt nem tudják. Ha tudnák, eleve nem állhatnék itt.

– Ne nyafogj már, Chris! – kiáltja Andy. – Idd ki!

Chris kihúzza magát, mély levegőt vesz, igyekszik felkészülni a mutatványra. Ám mielőtt hozzáérhetne a pohárhoz, magamra és a társaimra egyaránt dühösen elkapom előle.

– Ez a legnagyobb baromság, amit valaha láttam! – sziszegem összeszorított fogakkal. – Hol az a nyomorult tó? Visszadobom.

– Reyes, ne légy ünneprontó! – grimaszol Andy. – Csak szórakozunk egy kicsit.

– Más fogalmaid vannak a szórakozásról, mint nekem, Hilton. – Félretolom, és a kert felé indulok.

Chris szemmel láthatóan iszonyúan megkönnyebbülve néz utánam.

– Hol a humorérzéked, ember? – szól utánam Andy. – Azt hittem, lazább vagy!

– Én meg azt hittem, nem vagy seggfej. Változnak a dolgok – ezzel kilépek az ajtón a sötétbe, és keresni kezdem a nyavalyás koimedencét. Kiderül, hogy a kert túlsó végében van… Ez egy ilyen éjszaka.