Trom Kata

tér-lélek-tan

Otthonod
titkos
üzenete

részlet

Borítóterv: Neszmélyi Réka
Fotók: Szász Marcell
Szerkesztette: Lénárt Emese (Léni)
Korrektor: Fogarasy Judit
Felelős kiadó: Raskó Gabriella és Tímár Rita

ZAZIE BOOKS KFT.
www.zazie.co.hu
www.facebook.com/zazievilaga
info@zazie.co.hu

ISBN 978 615 5684 04 3

Minden jog fenntartva
© Trom Kata, 2017, 2018, 2021
© Zazie Books Kft., 2017, 2018, 2021

Elektronikus változat Ambrose Montanus

SZERETETTEL

Előszó

A különböző minőségű terekből élő otthont teremteni, belső és külső világunkat szintetizálni. Érzékenyen és értőn fordulni a színek, tárgyak, formák, fények csalogató játéka felé, és ihletetten részévé válni a varázslatnak. Megtisztelő volt számomra, és örömmel mondtam igent, amikor tizenegy év barátság után Trom Kata felkért a kötet szerkesztésére. Arra, hogy kísérjem el azon az úton, amelyen – sokrétű tapasztalatainak birtokában – biztos kézzel vezeti az olvasót önmaga felé. Ehhez elég számára kilenc elgondolkodtató fejezet, amelyben ugyanúgy megérint minket a havas sintoista temető titokzatossága, mint az angliai gótikus katedrális csipkés tornyának szédítő magassága, ahonnan egy meglepő fordulattal csöppenünk saját nappalink hétköznapi tárgyai közé. A szerkesztői munka során nem volt nehéz belátnom, hogy ez a könyv, a lakberendezés újfajta értelmezése mellett, legfőképp olyan látásmódra tanít mindenkit, amely a környezet sokféle érzékelésén és megértésén keresztül segít tudatosítani a lényeget: a személyes történetek és összefüggések finom szövedékén át az olvasó észrevétlenül saját maga mesterévé válik, olyan önfeledt emberré, aki nyitott szívvel képes csodát tenni maga körül, és másokat is ugyanerre inspirálhat.

Lénárt Emese (Léni)

szerkesztő

Tartalom

Az olvasóhoz

01 A tér-lélek-tan születése

02 A tér mint szakrális élő lény

03 Tér-lélek-tan az inspiráló otthonért

04 Színek, fények, textúrák – az otthonteremtés segítői

05 Lakásból otthon

Zsilip víz nélkül – az előszoba szerepe életünkben

Az igazi nappali – minimalista tér vagy különleges múzeum?

Konyha – a családi tűz helye

Az ideális hálószoba titka

A fürdőszoba természete

A gyerekszoba kulcsa

Otthoni dolgozó – a munkához való viszony tükre

06 Stíluskalandok

07 A terek és tárgyak misztériuma

08 Hétköznapi csodák

09 Hogyan lássuk új szemmel külső és belső tereinket?

Köszönet

Az olvasóhoz

Ahány ember, annyiféle otthon: mindegyik más, egy külön világ. Ha hiszünk az építészet, a terek jelentőségében, felismerhetjük, hogy különböző emberek vagyunk, másképp viselkedünk, eltérő érzéseink lehetnek bizonyos helyeken. Kellő érzékenységgel meghallhatjuk az épületek vagy az otthonunk üzenetét, amely arra inspirálhat, hogy megtaláljuk, kik vagyunk valójában, illetve kik lehetnénk akkor, ha a bennünk rejlő valódi értékek szerint élnénk. Kalandra invitálok mindenkit, saját külső és belső világának mélyebb megismerésére, örömteli felfedezésekre, amelyek – reményeim szerint – elvezetik a fontos összefüggések megfigyeléséhez, és arra ösztönzik, hogy kialakítsa saját tér-lélek-tanát. Eddigi életem és tapasztalataim alapján igyekszem bemutatni, hogy a szemlélet, amit tér-lélek-tannak neveztem el, egy olyan élő és egyedi kulcs lehet a világhoz, amely valójában mindenkiben jelen van. Az itt leírtak nem egy szilárd, kőbe vésett nézetrendszert, hanem saját felismeréseim gyűjteményét és egyedi struktúrákba rendezését képviselik. Megosztom az olvasóval azokat az izgalmas szellemi barangolásokat és felfedezéseket, amelyeket a gyakorlat számomra visszaigazolt, de nem szeretném, ha bárki „magára erőltetné” a gondolataimat. Hiszen a tér-lélek-tan lényege – többek között ebben tér el például a feng shuitól vagy a vaszatitól –, hogy saját tudatossága fejlesztésével mindenki képes belső és külső világát a számára legmegfelelőbbé varázsolni. A könyv célja, hogy az olvasó érzékenyebben viszonyuljon az őt körülvevő világhoz, megértse a terek, illetve lelkünk, közérzetünk titkos összefüggéseit és egymásra gyakorolt hatását. Az elmélet és a praktikus tanácsok egyensúlyát megtartva, különböző kultúrák és spirituális hagyományok ötvözésével segítem hozzá az érdeklődőt egyfajta szemléletváltáshoz, illetve ahhoz, hogy a dolgok helyükre kerüljenek az életében.

Trom Kata

01 A tér-lélek-tan születése

Ennek a könyvnek írásakor döbbentem rá, hogy eddigi életem úgy is értelmezhető, mint felkészülés a tér-lélek-tan szemlélet és gyakorlat kidolgozására. Gyerekkori élményeim, külföldön töltött éveim és utazásaim, művészettörténeti tanulmányaim, a lakberendezésben és térrendezésben szerzett tapasztalataim, valamint az a tudásom, amelyet különleges mesterek a föld, az ember és a természet finom energetikai dimenziójáról szóló képzéseinek angolról magyarra tolmácsolása közben szereztem, közös szálon egybefűzhető, és mint drágakövekből álló színes nyakék, a világnak megmutatható egységet alkot.

Öt- vagy hatéves lehettem, amikor először találkoztam azzal, amit később tér-lélek-tan-élménynek neveztem el. A nagyszüleim házában volt egy szoba, amit szinte alig használtunk, leszámítva, hogy nagyapó ebéd után mindig oda vonult vissza szunyókálni. Az ágyon kívül elég komor volt a berendezés: sötét, keményfa asztal – amelyet csak karácsonykor terítettünk meg –, kényelmetlen faragott székek, egy hatalmas négyajtós szekrény, ősszel szikkadó birsalmasajtokkal a tetején, és egy fekete zongora, amelyen addigra már sajnos senki sem játszott, alatta viszont remekül lehetett kuckózni. A szekrény és a zongora között egy háromszor három méteres meggypiros szőnyeg töltötte ki a teret. Ez a szoba az idő nagy részében magányosan várakozott, nem volt vele különösebb kapcsolatom, legfeljebb annyi, hogy unokatestvéreimmel átrohantunk rajta fogócskázás közben.

Egyszer valami megváltozott bennem. Egyedül is bemerészkedtem a kihalt helyiségbe, öntudatlanul ugyan, de valahogy meg akartam szelídíteni. Mozgékony kislány lévén táncolni, művészi tornázni kezdtem a szőnyegen: ösztönösen mozgással töltöttem ki és laktam be a teret. Pár hónap elteltével észrevettem, hogy a bútorok sokkal barátságosabban fordulnak felém, mint korábban, és a szoba hangulata más lett. Ezek után az sem okozott gondot, hogy a korábbi mozgástól függetlenül játsszak ott. Nagymamám különböző, a zongorán kihűlő lekváros üvegeiből „énekkart” alakítottam ki, hol lekvártípusok szerint – amikor az egyes szólamokat az azonos színű gyümölcsök képviselték –, hol az üvegek formája alapján. A segítségükkel órákat töltöttem újfajta rendszerek, illetve rendezési szabályok kitalálásával és megvalósításával. Közben megfigyeltem, miként változik az összkép, a hangulat és a fény csillanása, ahogy más-más lekvárt rejtő üvegek kerülnek egymás mellé.

Közel harminc év telt el, amikor felismertem, hogy a mozgással és rendezgetéssel újfajta viszonyba kerültem a hellyel és a benne lévő bútorokkal: megismertem és megszerettem azokat. Úgy tűnt, nem csak bennem történt változás. Mintha a szoba is átalakult volna. Amikor nagymamám belépett a helyiségbe, valami újat érzékelt, de miután körbenézett, látta, hogy a berendezés ugyanaz. Megértettem: annyi történt, hogy a szoba átváltozott miattam, élettelivé vált, amit más is érzett, nemcsak én…

A térrel és a természettel való kapcsolatom Japánban töltött gimnáziumi éveim alatt vált tudatossá. Ott találkoztam a sintoizmus mindent átitató természet- és világszemléletével. Apám munkája miatt hirtelen egy ismeretlen világban találtam magam, ahol újra kellett értelmeznem korábbi életemet. Tokióban ráébredtem: azért vagyok ott, hogy az idegen impulzusokat befogadva és szintetizálva kitágítsam lelki és szellemi határaimat. A magyartól látszólag eltérő japán szellemiség új élményként hatott rám, amelyet a sokféle nemzetiségű iskola gazdag kulturális közege még színesebbé varázsolt. Osztálytársaim révén jártam angol, indiai, lengyel és török családok otthonában, ahol belépéskor különböző illatok és zenék fogadtak, nem is beszélve a másfajta berendezési szokásokról, érdekes formájú bútorokról és gazdagon díszített textilekről, tárgyakról. Izgalmas kalandnak éreztem, ahogy ilyenkor egy átlagos japán utcáról – ahol tipikus épületek, feliratok, nyugati ruhát vagy kimonót, papucsot viselő emberek között jártam-keltem – egy teljesen más közegbe csöppenek. Akkor még nem foglalkoztam mélyebben a témával, de a legnagyobb hatással mégis a hagyományos japán házak és otthonok az európaitól markánsan eltérő tagolása volt rám. A kultúráink közötti, az élet összefüggéseihez való hozzáállásunkban is megnyilvánuló különbség már akkor a lakberendezésen keresztül érintett meg elsőként. A japán otthonokban a nálunk biztonságot adó, stabilnak vélt falak mozognak, és csupán a helyiségeket választják el egymástól. Nincs rajtuk teher, nem díszíthetőek. A szoba közepén ülünk a földön, a padlóba süllyesztett, lábainknak és a fűtésrendszernek kialakított mélyedés fölé helyezett alacsony asztal körül.

Japánban az ember jobban teszi, ha az otthon kényelméről alkotott fogalmát újraértelmezi, és nyitottá válik egy másfajta szemléletre. Ahelyett, hogy a világot részekre, alá-fölé rendelt egységekre bontaná – mint például egy otthon különböző helyiségei –, és azokat elemezné, sokkal többet megtudhat és megtapasztalhat az életről, ha azt a maga teljességében látja. Kertész nagypapám ösztönös életszeretete, a természettel való közvetlen kapcsolata (aki pH-mérés helyett megkóstolta a földet, hogy megállapítsa, elég savas-e egy adott növénynek) a világ másik felén új értelmet nyert számomra. Segített felismerni a keleti kultúrák nézetrendszerét, amely szerint az ember a természettel együtt él és gondolkodik, és azt keresi, hogyan tud a környezetével összhangban létezni. Sőt, miként képes olyan otthonokat, belső tereket, kerteket, használati, illetve műtárgyakat létrehozni, amelyek szinte a természet folytatásai, annak kiteljesedését szolgálják. Ebből a kölcsönös áramlásból megtanultam: a változásban vagy az idő múlásában rejlő örök megújulás a fejlődés és szépség útja lehet. Izgalmas felfedezés volt, hogy a harmónia nem egy statikus dolog, hanem komplex összefüggések egyensúlyából ered, és dinamikus természetű, szabadon engedi a lélek szárnyalását. A tér-lélek-tan szemlélet egyik kulcsa, a szimmetriát elvető „dinamikus egyensúly” így nemcsak egy lakberendezési elv vagy esztétikai meghatározás és elvárás, hanem a környezet kialakításán keresztül a lélekre hat, nagyfokú szabadságot ad a bennünk rejlő különböző tehetségek, inspirációk megéléséhez és kibontakoztatásához.

Szabadságérzésünk külső (fizikai) és belső (lélek) tereink tágasságától függ, és valamennyien másképpen érzékeljük. Ezekben a dimenziókban bármi megtörténhet, ha van bátorságunk jelen lenni és feloldódni a pillanatban. Életem egyik legszabadabbnak megélt órája szintén Japánhoz és a természethez kapcsolódik. Tokióban ritkán havazik, egy reggel mégis közel húsz centiméter hó esett, mire felébredtem. A rendkívüli helyzet miatt iskolaszünetet rendeltek el, de nem volt maradásom. Vágytam ki a hajnali félhomályba, a fehér csodát közelről érezni bőrömön. Üres, csendes utcákon barangoltam, élveztem a hó illatát, a hatalmas pelyhek halk neszezését és jellegzetes ízét. Céltalanul baktatva érkeztem a sintoista temetőhöz, ahová addig sosem hallott misztikus csattogás csalogatott. A hósipkás kőlámpások és obeliszkek között kétméteres, fekete feliratokkal teli bambuszléceket zörgetett a szél. Az izgalmas hangzás, a kemény kő és a lágyan hulló hó találkozása, a fekete-fehér látvány – varázslatos megélés volt. Örömmel és tisztelettel álltam, egyszerre befogadva a testetlen lélek és a világhoz az érzékszerveken keresztül kapcsolódás élményét. Megéreztem a sinto, az „istenek útja” lényegét: ez nem egy vallás, hanem egyfajta mitologikus hitvilág, amely szerint a természetben minden dolgot és jelenséget lélek, illetve egyfajta szellemiség (kami) hat át és éltet.

Ez a hétköznapi tapasztaláson túlmutató élmény ráébresztett arra, hogy a környezetünkhöz milyen sok síkon kapcsolódhatunk: ha megnyitjuk magunkat, engedünk a finom érzékelésnek, sokkal több életörömben, akár spirituális élményben lehet részünk. A hétköznapok csodája ugyanúgy lehet nagypapám földkóstolása, mint a japán hagyományból ellesett művészeti, építészeti vagy otthonkialakítási szemlélet alkalmazása a nyugati világban. A japán ember kifinomult jelképrendszere és az élethez való viszonya jobban bevonja a befogadót, az intuíciót. Eszerint a „ki nem mondott” többet tud kifejezni a kimondottnál: egy tárgyat, műalkotást sokkal mélyebben képes látni, mint amit az ábrázol. Ennek a szemléletnek az alapja azonban a mai nyugati felfogástól sincs távol, hiszen a dolgok közötti tér vagy belső csend nem üres, hanem valamennyi elem közös lényege, amely egyszerre összeköt és szétválaszt. Ez az űr magában hordozza a nem látható dolgok valóságát, így a kevés bútorral és tárggyal berendezett hagyományos japán otthonok bizonyos szempontból spirituális terekként is értelmezhetők. Nem meglepő, hogy szemünk szinte minden házban megtalálja az ikebanával és szent kalligráfiával díszített házi oltárhoz hasonló szerepet betöltő fülkét (tokonoma), amely eredetileg a japán otthonok egyetlen díszítése volt. Az ott élő család vagyoni és társadalmi rangját is tükröző „házi oltár” a lélekhez szóló esztétikai értéke mellett a szellemi kontemplációt, elmélyülést segítette.

Egészen más típusú oltárokkal és épületekkel találkoztam később Magyarországra visszatérve, amikor művészettörténetet tanultam az egyetemen. Az európai harmónia, szépségideál és térszemlélet vonzott ugyan, de hiányoltam a Kelet érzékenységét: azt a tiszteletet és szeretetet környezetünk és tárgyaink iránt, amelyet Japánban észrevétlenül magamba szívtam. Számomra egy fa- vagy kőszobor látványa és értelmezése sosem merült ki az ábrázolt téma megfejtésében, az ikonográfiai és ikonológiai megközelítésben. Az is foglalkoztatott, hogy a különböző anyagok mennyire és milyen módon járulnak hozzá a szobrász mondanivalójához, mitől kelt más érzést egy fából és egy kőből faragott Krisztus-szobor.

A képzőművészet, az építészeti korok és stílusok ismerete mellett az egyetemen elsajátított műelemzési szempontok és technikák inspiráltak saját otthonelemzési rendszerem, a tér-lélek-tan kidolgozására. Egy helyiség arányai, fényviszonyai és berendezése, a bútorokon és dísztárgyakon túl, egyre mélyebb síkokon és árnyaltabb összefüggésekben értelmezhetők. Meggyőződésem, hogy minden mindennel összefügg és kapcsolatban van. A körülöttünk lévő világ, így otthonunk valamennyi tárgya, azok színe és formája, az egymásra ható finom vagy erőteljesebb energiák megnyilvánulása az anyagban. Tágabb értelemben a tér lényegisége és érzete szorosan összefonódik a tájhoz, vidékhez fűződő tapasztalatokkal. Minden helynek, a föld bármely pontján önálló és egyedi lénye van, ez „a hely szelleme”, amely az anyagi világban formát kapott valóságtól a spirituális síkokig terjedően magába foglalja a történelmet és a legendákat ugyanúgy, mint az utcáról beszűrődő zajokat, az arcunkat simogató napsugarakat, a hajnali fényeket, a föld vagy az aszfalt illatát egy zápor után. A madarak csiripelése, a tavaszi virágözön és a többi környezeti hatás ugyanúgy hozzájárul egy adott hely lényéhez, mint maga az ember. Hiszen az évek alatt a kedvenc fotelunk is felveszi testünk formáját, miközben őrzi a fontos beszélgetések vagy egy izgalmas könyv olvasásának örömteli emlékét. Nem túlzás kijelenteni: a különböző helyek, megmagyarázhatatlan érzéseket keltve, nyomot hagynak a lelkünkben és a bőrünkön is. Minél érzékenyebben, nyitottabban és valóban látva közelítünk hozzájuk, annál többet és többfélét árulnak el önmagukról és az ott élőkről.

Magyarországi és japán tapasztalataimat az ember és tér kapcsolatáról, különböző kultúrákról, életmódokról, illetve az otthon lakóira gyakorolt hatásáról a Portugáliában töltött egy év, majd több hónapos indiai utazásom alatt mélyítettem és finomítottam. Lisszaboni ösztöndíjasként lehetőségem volt egy svéd lánnyal közösen lakást bérelni. A régi épületben lévő otthont üresen vettük ki, annyira megfogott a hagyományos, gyönyörű csempével (azulejo) borított homlokzat, a sok mediterránkék zsalugáter, a széles, enyhén lejtő hajópadló és a szintén csempével kirakott kürtős tűzhely. Első közös esténken – öntudatlanul ugyan – olyan szertartást rögtönöztünk, amely azóta is meghatározza egész szakmai életemet. Mécseseket gyújtottunk, körbesétáltuk a lakás összes szobáját, beleértve a fürdőszobát és az erkélyeket, majd leültünk a padlóra, és miközben elfeleztünk egy narancsot, népdalokat énekeltünk egymásnak. A szürkületben imbolygó gyertyafények, magyar és svéd dallamok rezgették át a portugál levegőt. Fénnyel, mozgással, hanggal töltöttük meg, rendeztük be és keltettük életre a teret – ezek az első lépések, amikor egy üres lakásból otthon születik.

Az alkalom szülte varázslat működött: egy hónap alatt lett néhány bútorunk. Az utcán guberált, megtisztított lécekből, téglákból egyszerű telefonállványt, a földön lévő matracom mellé „éjjeliszekrényt” készítettem, amelyeket egy textilkiárusításból szerzett, finom szövésű indiai ruhaanyaggal terítettem le. A rusztikus asztalkák és a lágy selyem találkozását egy-egy kézzel festett régi csempe erősítette meg: ez tartotta helyén a kelmét, miközben kiváló alátétnek bizonyult a forró teáskanna számára. Akkor még nem tudtam, bár azóta felfedeztem, hogy ösztönös tárgyválasztásaink milyen sokat elárulhatnak nemcsak személyes ízlésünkről, hanem sorsunkról és tudattalan vágyainkról is. Vonzódásunk bizonyos kultúrák tárgyaihoz, szín- és formavilágához, építészetéhez akár évtizedekre előre megidézheti életünk későbbi alakulását. Talán azért kellett üres lakásba költöznöm Lisszabonban, hogy beszerezzek egy indiai anyagdarabkát, amely addig foglalkoztat, hogy hét év múlva eljutok Indiába törzsi textileket kutatni. Ahol majd az ahmedabadi Calico Textilmúzeum a gyűjteményén kívül építészeti megoldásaival is inspirálóan hat rám – egyszerre visszacsatol, és még inkább felkelti érdeklődésemet az otthon kialakításának művészete iránt.

Az Északnyugat-Indiában élő rabari törzs kerek alaprajzú, tapasztott és szimbolikus motívumokkal kifestett kunyhói láttán önkéntelenül a hagyományos jurták vagy indián sátrak kialakítása és kozmikus jelentést hordozó elrendezése, díszítése jutott eszembe. A kerek forma a világ legkülönbözőbb pontjain ugyanazt jelenti: a tűz körül összegyűlt emberek közössége, a központ és a teljesség vonzása alap lélekélményünk. Otthonaink és házaink, néhány kísérlettől és építészeti bravúrtól eltekintve, a mai napig egy ősi egyetemes formanyelvre épülnek: a négyzet, a kocka, a kör, a gömb, a pont, a vonal és a kereszt különböző variációira.

A fenti összefüggések és az analógiákban való gondolkodás számomra izgalmas színezetet adnak a világnak, amit másokkal is szeretnék megosztani. A sokféleség mélyén húzódó egység felfedezése, illetve egy adott minőség számtalan megjelenési formája örömteli áhítattal tölt el az élet gazdagsága előtt. A keleti és a nyugati lakberendezési tradíciók ismeretében a tárgyakból sugárzó szellemiség, illetve a tér és az ember sokrétű viszonya érdekel. A hagyományokban gyökerező, de a jövő felé vezető, a folyamatos változás értékét felismerő szemlélet inspirál minden tevékenységemben, a térrendezéstől, tanítástól kezdve a nyakékművességig.

A közvetlen tapasztalatokon kívül, tér-lélek-tan módszerem csiszolásában és könyvem megírásában Alain de Botton, Meggyesi Tamás, Bognár Botond és Pressing Lajos inspiráló gondolatai segítettek. Szemléletmódom formálódását és megerősödését elsősorban Marko Pogacniknak köszönöm. A vele való másfél évtizedes ismeretség, közös munka és lélek-kapcsolat életem több területén is meghatározó. Úgy vélem, életterünk újfajta megközelítését és belső szabadságunk megélését Marko alapgondolatai segíthetik, ezért őt szeretném idézni:

„A valóság új tere nem tesz különbséget szent és profán között. Az új tér holisztikus természetű. Ezért a legbanálisabb hétköznapi cselekedet is csak akkor jöhet létre, ha valamilyen szent dimenziót is érint. Ennek a fordítottja is igaz: egy vallásos színezetű cselekvésnek nincs semmi jelentése – még csak nem is létezhet –, ha nincs leföldelve, és nem a mindennapi életről szól.”

(T. K. fordítása. Marko Pogacnik: Transmuting the Space of Reality. Nova Gorica, 2005, Mestna galerija.)

AMW 1610

Felhasznált betűtípus:
Figtree – SIL Open Font License