Ady Endre

ADY ENDRE ÖSSZES PRÓZAI MŰVE

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-01-2611-1

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

Tartalomjegyzék

1. KÖTET

ÚJSÁGCIKKEK 53

1. GRETCHEN 53

2. FALUN 55

3. A TÁRCATÁRGYAKRÓL 57

4. EGY LEVÉL 60

5. AZ ÉRMELLÉK BÁLJA 61

6. ELŐFIZETÉSI FELHÍVÁS 62

7. A ZILAHI DALKÖR TASNÁDON 63

8. NYÁRI ESTÉN 65

9. MESSZENÉZŐ 68

10. LEVÉL 69

11. AZ ELSŐ DÉR 70

12. BOHÉMIÁBÓL 71

13. ÖTLETEK 72

14. BOHÉMIÁBÓL 73

15. SZÍNPADI DISZKRÉCIÓ 74

16. ÖTLETEK 75

17. III. BÉLA TEMETÉSE 75

18. SZÍNHÁZI PLETYKÁK 76

19. BETEGEN 77

20. KÖD 78

21. AZ ÖNGYILKOSJELÖLT 78

22. SZÍNHÁZI PLETYKÁK 80

23. GITTA KISASSZONY 81

24. ÉJJEL AZ ERDŐN 82

25. AZ ÉN LAKÓTÁRSAM 82

26. DÉR 84

27. SZÁZ ÉVE 84

28. DEBRECEN ÖRÖMÜNNEPE 86

29. A SZÍNÉSZETI KIÁLLÍTÁS 87

30. GALLÉROS KÖPÖNYEG 88

31. A GASCOGNE-I NEMES 90

32. [VERSEK] 90

33. SZERZŐDTETÉSEK 91

34. A KIS ALAMUSZI 91

35. DIES DOLORIS 92

36. A KIKAPÓS PATIKÁRIUS 94

37. FEKETE VÉR 95

38. BÁNK BÁN 95

39. TOLDI MIKLÓS 96

40. PARASZTTRAGÉDIA 97

41. AZ IPARTESTÜLET JEGYZŐVÁLASZTÓ GYŰLÉSE 99

42. KATONÁK 100

43. ARANYLAKODALOM 101

44. A PIROS BUGYELLÁRIS 102

45. A JÉGRŐL ÉS EGYÉBRŐL 102

46. A KIKAPÓS PATIKÁRIUS 104

47. A BABA 104

48. A “BABA” ÉS EGY BABA 105

49. A KIS HERCEG 106

50. HUNYADI LÁSZLÓ 106

51. A BUDAPESTI EGYETEMI KÖR 107

52. SZÍNÉSZEK TERMÉSZETRAJZA 108

53. NEVETŐ NAPSUGARAK 110

54. KATONÁK 111

55. HALADUNK?… 112

56. HIMFY DALAI 112

57. EGYRŐL-MÁSRÓL 114

58. TITKOS ELŐADÁSOK 115

59. “NEM MEGYÜNK KATONÁNAK!” 115

60. A MAKRANCOS HÖLGY 116

61. A ZSIDÓNŐ 116

62. HADAK ÚTJA 117

63. A PARASZTKISASSZONY 117

64. HIMFY DALAI 117

65. A KRITIKA JOGAI 117

66. NAZARÉNUSOK 118

67. MORALISTÁK 120

68. A SAJTÓ 120

69. EPILÓG 121

70. KÍNAI TÖRTÉNETEK 121

71. EGY KIS TÉVEDÉS 122

72. IMPRESSZIÓK 122

73. A GYURKOVICS LEÁNYOK 123

74. GYURKOVICS LEÁNYOK 124

75. A JOGÁSZ ÉS TISZTVISELŐ KÖR JELMEZBÁLJA 125

76. KAPOSI JÓZSA VISSZASZERZŐDIK? 126

77. FARSANG UTÁN 126

78. NYILATKOZAT 127

79. EGY LÖVÉS UTÁN 128

80. JUBILEUMI ELŐADÁS 129

81. “KÜRY KLÁRA AZT ÜZENTE…” 130

82. FŐVÁROSI MODOR 130

83. BOHÉM ESTÉK 131

84. EGY PÁRBESZÉD 132

85. EZ IS KRITIKA 132

86. EGY KIS NAIVÁRÓL 133

87. KELLEMETLEN VENDÉG 133

88. MOZGÓ JÁMBUS 134

89. OPERAELŐADÁSOK 135

90. …ÉS MÉG VALAMI 135

91. LÁTOGATÁS A DEBRECENI VADEMBERNÉL 136

92. KOSZORÚ ÉS BABÉR 137

93. RANG ÉS MÓD 138

94. EGY KIS ELŐZETES BÚCSÚ 139

95. AKIK HAMARABB TÁVOZNAK 139

96. MI LESZ EZUTÁN? 140

97. A TAVASZ AZ ÉLET 140

98. A VERESHAJÚ 141

99. II. RÁKÓCZI FERENC FOGSÁGA 141

100. ÜNNEPI ELŐADÁS 142

101. BECSÜLET 143

102. A SÁRDI-HÁZ 143

103. A PLETYKA 145

104. A JEGYZŐKÖNYV 145

105. A SÁRDI-HÁZ 146

106. BAJAZZÓK 147

107. A TOLL DIADALA 147

108. NAGYHÉT 148

109. NAGYPÉNTEK 149

110. A FELTÁMADÁS ÜNNEPÉN 150

111. CSALÁDI ÖRÖMÖK 150

112. DRÁMAÍRÓK 151

113. EGY HUSZÁR 152

114. SZECESSZIÓ 153

115. ÁLOM-ÁRIA 153

116. PRIELLE KORNÉLIA DEBRECENBEN 154

117. A BÁNYAMESTER 155

118. JOGÁSZPÁRBAJOK 156

119. TISZTA VÁLASZTÁSOK 157

120. A HÉTRŐL 157

121. HÁROM ELŐADÁS 159

122. NYÍLIK AZ ORGONA 159

123. MAGUNKRÓL 160

124. FEKETE MÁJUS 162

125. SZOLNOK-DOBOKAI HAGYATÉK 162

126. A SZÍNISZEZON VÉGE 164

127. TÜNDÉRLAK MAGYARHONBAN 165

128. A HÉTRŐL 165

129. A NŐK JOGA 167

130. ORFEUM 168

131. TÓTH BENŐÉK 168

132. A HÉTRŐL 170

133. HAZAFISÁG ÉS KEGYELET 171

134. A HÉTRŐL 172

135. ESIK… 173

136. A VÉG FELÉ 174

137. A HÉTRŐL 175

138. JÚNIUS 176

139. KATONÁK 176

140. R. SERFŐZY ZSENI ÖNGYILKOS LETT 177

141. ELLENTÉTEK 177

142. A HÉTRŐL 178

143. EGYRŐL-MÁSRÓL 180

144. LUMBÁGÓ ÉS PENITENCIA 180

145. KOSSUTH SZOBRA 181

146. A HÉTRŐL 182

147. LATINOVITS, BIRÓ PÁL, UGRON GÁBOR 183

148. AZ ÉV DELÉN 185

149. A HÉTRŐL 185

150. A MANDÁTUM 186

151. KLIKK-URALOM 187

152. AZ ELMULASZTOTT HÉTRŐL 188

153. AZ “AFFAIRE” 189

154. ÚRI HÓHÉROK 190

155. “TÖRVÉNY, JOG ÉS IGAZSÁG”. 191

156. A HÉTRŐL 192

157. ÜNNEPNAPOK 193

158. A HÉTRŐL 194

159. HAZAFIATLAN OLÁH FŐPAPOK 195

160. A “KORTÁRSAK” 196

161. A RENNES-I TÁRGYALÁS 197

162. EGY ÜNNEPI BESZÉD 198

163. 1849. AUGUSZTUS 2. 199

164. A ZÜLLÉS ÚTJÁN 200

165. A MAGYAR BECSÜLET VILÁGOSA 201

166. RÁTÓT ÁLLAMFÉRFIA 202

167. HÍR EGY BESZÁMOLÓRÓL 203

168. KÖZVILÁGÍTÁSUNK 204

169. VENDÉGLŐSÖK KONGRESSZUSA 205

170. ERZSÉBET 206

171. A LEGMAGYARABB VÁROS 207

172. SÁR 207

173. TESTVÉRHARC 208

174. EGY PREMIER 209

175. EGYIPTOM GYÖNGYE 210

176. NAPSUGÁR-SZATÍROK 211

177. A HÉTRŐL 212

178. III. RICHÁRD 213

179. PERÉNYI MARGIT ELSŐ FELLÉPÉSE 214

180. A HÁZI BÉKE 214

181. HALADÁS 215

182. LA TRAVIATA 217

183. VIGÉCEK 217

184. ARANYLAKODALOM 217

185. A VÍZ ÉS A SZESZ 218

186. ARCÁTLANSÁGOK 218

187. ERDŐ SZÉPE 219

188. NEBÁNTSVIRÁG 220

189. A LÉTÉRT VALÓ KÜZDELEM 221

190. DÍJNOKÉK 221

191. ARANYEMBER 222

192. BÖLÖNY INTENDÁNS DEBRECENBEN 222

193. SZULAMIT 223

194. AMOLYAN BÚCSÚ-FÉLE 224

195. KUBELIK MAGYAR NYELVTANA 226

196. DEMOKRATA SZERVEZKEDÉS 226

197. AZ ÉN KÖNYVPIACOM 227

198. NEM LESZ PREMIER 229

199. A SZÉRUM 230

200. ÚJSÁGSZÓTÁR 231

201. A MAGYAR IPAR MINT DREYFUS 232

202. DICSÉRNEK BENNÜNKET 233

203. NINCS PAPÍR 234

204. “Y” CONTRA “I” 235

205. CIGÁNYISKOLA 236

206. MÉG MINDIG A “PUKK-ÁM-PUKK” 236

207. TAVASZI MENTŐBESZÉD 237

208. A BÚROK VESZÉLYBEN 238

209. A SZAKADÁTI LÓKÖTŐK 239

210. A BÖJT 286

211. KISS JÓZSEF 287

212. AZ ÚJ SZÍNHÁZ LÁTOGATÓJA 288

213. A ZAB (Avena L.) 289

214. VALLATÁSKOR 290

215. A SZABADSÁG ÜNNEPE 291

216. SZÍNHÁZI ÉLET vagy MI LESZ EZUTÁN? 291

217. MÁRCIUS 15. 292

218. A HÉTRŐL 294

219. FOTOGRÁFIÁK ARRÓL, HOGY: 295

220. SAS EDE VERSESKÖNYVE 297

221. A FIATALOK 298

222. TÜDŐVÉSZ ŐFELSÉGE 300

223. MÉG EGYSZER 300

224. EPILÓGOK A DEBRECENI DIÁKKONGRESSZUSHOZ 301

225. EGY VEZÉRCIKK 302

226. KÜLÖNFÉLE KALÁRISOKRÓL 303

227. UTAZÁS EGY ÜDVÖZLÉS KÖRÜL 304

228. MI AZ ÉLÉNK ÉPÍTKEZÉS? 305

229. EGY NAGYTISZTELETŰ SZERKESZTŐ 306

230. ORFEUMOK VÁROSA 307

231. A KORTESVEZÉR SZERELME 308

232. A KORTESVEZÉR SZERELME 310

233. A KORTESVEZÉR SZERELME 311

234. HÉTRŐL HÉTRE 312

235. AZ ÉLŐ SÍRJA 313

236. BRETTLI-KULTÚRA 314

237. A KITÜNTETÉSES 315

238. HÉTRŐL HÉTRE 316

239. TÖMEGES ALÁÍRÁSOK 317

240. HÉTRŐL HÉTRE 318

241. ESKÜVŐ A HALÁL ELŐTT 320

242. HÉTRŐL HÉTRE 320

243. LEVÉL 322

244. HÉTRŐL HÉTRE 323

245. ÁLL A VÁSÁR 325

246. ŐFELSÉGE HITVESE 326

247. HÉTRŐL HÉTRE 327

248. SZÁZ BÚJDOSÓ CSALÁD 328

249. HITELES TÖRTÉNET 329

250. HÉTRŐL HÉTRE 330

251. SZENZÁCIÓ 332

252. GALÁDSÁG VAGY HÜLYESÉG? 333

253. HÉTRŐL HÉTRE 333

254. VIDÉKI ERKÖLCS 335

255. HÉTRŐL HÉTRE 336

256. UTAZÁS A TRAVIÁTÁK KÖRÜL 336

257. HÉTRŐL HÉTRE 338

258. TÖRÖTT LÁB 339

259. MI AZ OK? 340

260. EGY SZOBOR 340

261. KÖLTŐK KIRÁLYA 341

262. CHINORÁN 341

263. HÉTRŐL HÉTRE 342

264. AZ UBORKA MEGSÁRGULT 343

265. EGYMÁSÉRT 344

266. LÁBNYOMOK 345

267. HÉTRŐL HÉTRE 346

268. ZSIDÓ ÉS SZÍNÉSZNŐ 347

269. HÉTRŐL HÉTRE 348

270. PROTEKCIÓ NÉLKÜL 348

271. JÓ VICC 349

272. A MENYASSZONY LEVELE 350

273. NEMZETI PÁRT 351

274. HÉTRŐL HÉTRE 352

275. A JAPÁNOK 353

276. HÉTRŐL HÉTRE 353

277. A KERESZT 355

278. A CSONTBARLANG 355

279. NÖVEKVŐ IDEALIZMUS 358

280. A PALAFÖDŐ 359

281. A ZSIDÓ KINÉZÉSŰ FÉRFI 359

282. KÉPEK A NAGYVÁRADI TURFRÓL 360

283. DANKÓ PISTA ÉLESDEN 362

284. KESERŰ IGAZSÁGOK 364

285. X. ÚR 364

286. DANKÓÉK MENNEK 365

287. HÉTRŐL HÉTRE 365

288. A VÁLASZ 366

289. CSELÉDEK SORSA 367

290. A DEBRECENI HATÁROZAT ÉS A NAGYVÁRADI JOGÁSZOK 368

291. EGY KÉNYES KÉRDÉS 369

292. HÉTRŐL HÉTRE 370

293. ÜNNEP ÉS BANKETT 371

294. A SZÍNHÁZ 372

295. A DEBRECENI JAVASLAT A NAGYVÁRADI JOGAKADÉMIÁN 373

296. SZIGLIGETI HÁZA 374

297. HÉTRŐL HÉTRE 375

298. A MI ÜNNEPÜNK 376

299. EGY ELMARADT TÓSZTRÓL 377

300. SZÍNHÁZI SAJTÓ 378

301. NYILATKOZAT 378

302. GÖRÖG RABSZOLGA 378

303. HÉTRŐL HÉTRE 380

304. A MAI ELŐADÁS 381

305. PROGRAM SZERINT 381

306. A HÓDÍTÓ SZÉP 382

307. A FILOZOPTER MINT OLYAN 383

308. A REFORMÁCIÓ 385

309. TANBETYÁROK ÉS SAJTÓBANDITÁK 386

310. ÉLJEN AZ ERKÖLCS 387

311. A NÉPPÁRTI IFJAK ÚJABB CSÍNYE 388

312. PÁRBAJOZÓ KERESKEDŐSEGÉDEK 388

313. NÉVTELEN LEVELEK 389

314. DEBRECENI CSENDÉLET 390

315. SZÍNIGAZGATÓ ÉS KRITIKUS 391

316. NYILASSY MÁTYÁS ÖNGYILKOS LETT 391

317. HÉTRŐL HÉTRE 392

318. A KIVÉGZETT EMBERRŐL 394

319. EGY HYMENHÍRRŐL 394

320. HÉTRŐL HÉTRE 395

321. KATONÁK 396

322. EGY ZÁRT ÜLÉSRŐL 398

323. THURY ZOLTÁN 399

324. THURY ZOLTÁN NAGYVÁRADON 400

325. VÖRÖSMARTY EMLÉKE 400

326. HÉTRŐL HÉTRE 401

327. NÉGY ÉVSZAK 402

328. SCHLAUCH ÉS A VERS 403

329. HÉTRŐL HÉTRE 404

330. HÉTRŐL HÉTRE 404

331. SCHRATT KATALIN 406

332. HÉTRŐL HÉTRE 406

333. HÉTRŐL HÉTRE 408

334. EGY KÉNYES TÉMA 409

335. REFLEXIÓK EGY BESZÉDRŐL 410

336. A KÉNYES KÉRDÉS 411

337. HÉTRŐL HÉTRE 412

338. PECSÉTEK ÉS EGYEBEK 413

339. HOFFMANN MESÉI 413

340. ÍRÓK, KIK NEM ÍRNAK 414

341. AZ INGYEN KENYÉR ELLEN 415

342. A BABA 416

343. HÉTRŐL HÉTRE 416

344. A FŐHADNAGY ESETE 418

345. A JÖVŐ NAGYVÁRAD 419

346. SZENT ANTAL KENYERE 421

347. EGY VERSKÖTETRŐL 422

348. HÉTRŐL HÉTRE 423

349. A HALÁSZ SZERETŐJE 424

350. A DOLOVAI NÁBOB LEÁNYA 425

351. GÖRÖG RABSZOLGA 425

352. FÉLREVERIK A HARANGOT 426

353. A KIS SZÖKEVÉNY 427

354. HÉTRŐL HÉTRE 428

355. BOCCACCIO 429

356. DEBRECENI SZÍNÉSZET 430

357. HÉTRŐL HÉTRE 430

358. MESE 431

359. ORPHEUS A POKOLBAN 432

360. ÚJSÁGÍRÓI KAMARA 433

361. GRINGOIRE ÉS PARASZTBECSÜLET 433

362. HÉTRŐL HÉTRE 434

363. A BÖLCSŐ 435

364. A PÓK 436

365. HÉTRŐL HÉTRE 437

366. BARBI ALICE NAGYVÁRADON 439

367. NAGY PÓZOK 439

368. LOPOTT VERS 440

369. HÉTRŐL HÉTRE 441

370. GÉSÁK 441

371. AKI HALÁLA ÓRÁJÁT TUDJA 442

372. HÉTRŐL HÉTRE 443

373. CYRANO DE BERGERAC DEBRECENBEN 445

374. MELEG TÁJON 445

375. HÉTRŐL HÉTRE 445

376. SZÍNHÁZI LEVÉL 447

377. EGY PAP ÉS EGY EKLÉZSIA 448

378. VÉDŐK ASZTALA 449

379. SZÍNÉSZETÜNK VESZEDELME 450

380. HÉTRŐL HÉTRE 450

381. BARBI ALICE HANGVERSENYE 452

382. EGY ELÍRT TÉMA 453

383. HÉTRŐL HÉTRE 454

384. AKI A FELESÉGEITŐL FÉL 455

385. BATIZFALVY GIZELLA 455

386. HÉTRŐL HÉTRE 456

387. HÉTRŐL HÉTRE 457

388. HÚSVÉT 458

389. A SZÍNHÁZ ÜNNEPE 459

390. LILI 461

391. HÉTRŐL HÉTRE 462

392. ELFELEJTETT AFFÉR 463

393. EGY CSÓK 464

394. VISSZA: A TRÓNOKRA 464

395. OCSKAY BRIGADÉROS 465

396. HÉTRŐL HÉTRE 467

397. EGY KIS SÉTA 468

398. SZÁLLÓ LEVELEK 469

399. TARKA ESTE 469

400. A TÉKOZLÓ APA 470

401. HÉTRŐL HÉTRE 471

402. ÉJJELIZENE 472

403. HÉTRŐL HÉTRE 473

404. A TANÍTÓ EGY SZOBÁJA 474

FÜGGELÉK I. 476

405. AZ IFJÚSÁG KIRÁNDULÁSA 476

406. LEGSZEBB VERSEK 477

407. ÚJ EGYLET 477

408. A ZIVATAR 477

409. A SZERKESZTŐ SZÜRETEL 478

410. SIKERÜLT FÉNYKÉPEK 478

411. ŐSZI NAPSUGÁR 478

412. ELLENŐRZÉSI FŐSZEMLE 479

413. MI HÍR VAN? 480

414. ÖTLETEK 480

415. TAVASZ 481

416. BOHÉM-ÜNNEP 481

417. A VÉGREHAJTÓ 482

418. ÖRÖMÖK 483

419. ISMÉT TÉL 483

420. APPONYI 484

421. A KORZÓ 484

422. AKI MEG AKAR HALNI 484

423. TÉL 486

424. HÓZIVATAR 486

425. ISMÉT TAVASZ 486

426. A KRIZANTÉMUM 486

427. AZ ELSŐ ÉGIHÁBORÚ 487

428. ESIK 487

429. SZÍNÉSZEINK NYÍREGYHÁZÁN 487

430. EGY DEBRECENI MŰTEREMBEN 488

431. A MODERN IRODALMI KISKÁTÉBÓL 489

432. A MODERN IRODALMI KISKÁTÉBÓL 490

433. A MODERN IRODALMI KISKÁTÉBÓL 491

434. HENTZI-HUSZÁR 493

435. A SZÍNISZEZON ELŐTT 494

436. MOZGÓ BIZOTTSÁG 495

437. BOHÉM HÁZASSÁG 496

438. VÍZKERESZT 497

439. A PÉNZES GYÖRGY ESETE 497

440. A MŰVÉSZNŐK 497

441. SZECESSZIÓ A BÁLTEREMBEN 498

442. A VAK HEGEDŰS 498

443. AZ ELHAGYOTT FÉRJ BOSSZÚJA 499

444. A NÉMET KAZÁROK 499

445. A KEGYETLEN FAGYOSSZENTEK 499

446. EGÉSZ EMBER 500

447. BAZÁRI CSENDÉLET 501

448. A NIZZAI ÜNNEP 501

449. A NIZZAI DÉLUTÁN 502

450. SZÍNTÁRSULATUNK TAGJAI 503

451. MEDÁRDUS NAPJA 503

452. MÉG EGY ÜNNEP 503

453. PORNOGRÁFOK 504

454. EGY KRAJCÁR 504

455. A NÉVSOR 505

456. FÉRFIÖKLÖK 505

457. A SZÍNÜGYI BIZOTTSÁG 506

458. A SZÍNTÁRSULAT ÚJ TAGJA 506

459. A MAGYAR DALTÁRSULAT 507

460. OLASZORSZÁG GYÁSZA 507

461. A RÉGI JÓ IDŐK 508

462. SZÍNÉSZNÖVENDÉKEK ELŐADÁSA 509

463. AMI KELLEMETLEN 510

464. A KIOSZK 511

465. VELENCÉBEN 511

466. VAN MÉG HUMOR 512

467. EGY NÓTA 512

468. AZ ÚJ SZÍNHÁZ 512

469. EGY BOLDOGTALAN 513

470. FŐ A FELEKEZETI BÉKE 514

471. KÍNOS ÜGY 515

472. BANKETT DANKÓ TISZTELETÉRE 516

473. DANKÓ ÜNNEPLÉSE 517

474. A MUSZKA HERCEG SÍRJA 518

475. A TISZTÍTÓHELY 519

476. NAGYVÁRAD HOL VAN? 519

477. ÉLŐ NEMESSÉG 520

478. ELŐLEGES SZÍNHÁZI JELENTÉS 520

479. HÉTRŐL HÉTRE 521

480. A NOTABILITÁSOK 524

481. VÉNASSZONYOK NYARA 525

482. NYÍLIK AZ ORGONA 525

483. A KRITIKA 526

484. OKTÓBERI KÁNIKULA 527

485. A SZÍNHÁZ MEGNYITÁSA ELŐTT 527

486. OKTÓBER 6. 529

487. A SZIGLIGETI SZÍNHÁZ MEGNYITÓ ÜNNEPE 529

488. AZ ÜNNEP UTÁN 530

489. AHOL UNATKOZNAK 530

490. A ZSIDÓ GYEREKEK BŰNE 532

491. KURUC FURFANG 532

492. DIVATHÖLGYEK 533

493. FOLT, AMELY TISZTÍT 534

494. A NAGYVÁRADI SZÍNÜGYI BIZOTTSÁG ÉS FESTETICH GRÓF 535

495. A TRUBADÚR 535

496. VERSES ÜGYEK 536

497. NAPÓLEON ÖCSÉM 536

498. HALOTTAK NAPJA 537

499. MOLNÁR ÉS GYERMEKE 538

500. KERTÉSZLEÁNY 538

501. BŐREGÉR 539

502. HÁZI BÉKE 539

503. HÁT KI IS AZ A VOGELSANG? 541

504. A KIS SZÖKEVÉNY 541

505. HEGYESI MÁRTON 542

506. A REPÜLŐ BORBÉLY 543

507. BÁNK BÁN 543

508. A KÉPKIÁLLÍTÁS BEZÁRÁSA 544

509. ARANYEMBER 545

510. SZÍNHÁZI DOLGOK 545

511. JÁFET TIZENKÉT FELESÉGE 546

512. A SZÉP GALATHEA 547

513. EGY LEVÉL 547

514. PARASZT SZÍVEK 548

515. ADATOK A SZÉPSÉGVERSENYHEZ 549

516. SANTUZZA 549

517. CIGÁNYBÁRÓ 550

518. ANDRÁS NAPJA 550

519. OPERAELŐADÁSOK 550

520. SZÉP HELÉNA 551

521. ÜNNEPELT SZÍNÉSZNŐK 551

522. NÉGY ÉVSZAK 552

523. A PRIMADONNAKÉRDÉS 552

524. HIMFY DALAI 553

525. AZ IZR. NŐEGYLET TEAESTÉLYE 553

526. A GYURKOVICS LEÁNYOK 554

527. BIBLIÁS ASSZONY 555

528. A VASGYÁROS 556

529. BALLA KÁLMÁN UTÓDJA 556

530. TOSCA 557

531. RÓMEÓ ÉS JÚLIA 557

532. CORNEVILLE-I HARANGOK 558

533. A KIS KORMÁNYBUKTATÓ 558

534. MOZGÓ FÉNYKÉPEK 558

535. SZULAMIT 559

536. SZÍNHÁZI SZERZŐDTETÉSEK 559

537. ÜNNEP A SZÍNHÁZBAN, 560

538. EGY SZEGÉNY IFJÚ TÖRTÉNETE 560

539. BAGDADI HERCEGNŐ 561

540. EGY ÉRDEKES ESTE 561

541. SZILVESZTER 562

542. ÍRÓK ÉS ÍRÁSOK 563

543. MIKOR NEM KELL KRITIKA 564

544. A MINTAFÉRJ 565

545. KEDÉLYES MEGOLDÁSOK 565

546. OTTHON 566

547. A NAGYVÁRADI JOGÁSZBÁL 567

548. FEDORA 567

549. A BIHAR MEGYEI NŐEGYLET ÁLARCOSBÁLJA 568

550. NŐK BARÁTJA 569

551. OTHELLO 570

552. NÉVTELEN LEVELEK 570

553. A KIS ALAMUSZI 571

554. MÁNDOKY BÉLA BÚCSÚJA 571

555. A KERÜLETI RENDSZER 572

556. A 47-IK CIKK 572

557. GYURKOVICS LEÁNYOK 573

558. B.A.L.E.K. 573

559. VÁLJUNK EL 574

560. GYULA ÚJ OTTHONA 575

561. NEBÁNTSVIRÁG 575

562. MÉG NÉGY NAP 576

563. ENDRE ÉS JOHANNA 576

564. SZÉKELY IRÉN NAGYVÁRADON 576

565. OCSKAY BRIGADÉROS NÁLUNK 577

566. FEDÁK SÁRI NAGYVÁRADON 577

567. MIKÁDÓ 578

568. ELCSERÉLT SZÍNÉSZEK 578

569. PEROTTI GYULA MEGHALT 578

570. SZÓKIMONDÓ ASSZONYSÁG 579

571. SZÉP MELUZINA 580

572. PEZSGŐ UTÁN 580

573. ATLÉTÁK BÁLJA 581

574. MATILD LEVELE 581

575. AZ ELEVEN ÖRDÖG 582

576. AZ ELSŐ VIHAR 583

577. HUNGÁRIA KARDJA 583

578. A BŰVÖS VADÁSZ 583

579. HOL ELOLTJA, HOL MEGGYÚJTJA… 584

580. CSÁRDA VIRÁGA 584

581. ARANYLAKODALOM 585

582. CSICSÓNÉ MEGHALT 585

583. HÁROM TESTŐR 586

584. NEBÁNTSVIRÁG 586

585. MARY HALTON MÁSODIK ESTÉJE 587

586. A NAGYMAMA 587

587. VICEADMIRÁLIS 588

588. SZÍNHÁZI DOLGOK 588

589. CHARLIE NÉNJE 589

590. SZEZON VÉGÉN 589

591. A SZÍNHÁZ NAGYHETE 591

592. KÉK ASSZONY 592

593. REJTETT BOLDOGSÁG 592

594. A GÉSÁK 592

595. A BOSZORKÁNYVÁR 593

596. MARY HALTON ESTÉI 593

597. A BÖLCSŐ 594

598. GYIMESI VADVIRÁG 595

599. BAILEY-ÉK 595

FÜGGELÉK II. 597

Ady által fogalmazott vagy neki tulajdonított szerkesztői üzenetek 597

FÜGGELÉK III. 602

Adynak szóló vagy vele kapcsolatos szerkesztői üzenetek 602

2. KÖTET

ÚJSÁGCIKKEK 605

1. AZ OK 605

2. LEVÉL A NAGYVÁRADI NAPLÓ SZERKESZTŐJÉHEZ 606

3. PÜNKÖSDI HANGULAT 607

4. SZÍNHÁZI POÉZIS 608

5. AZ Y 610

6. PÁLMAY: NEBÁNTSVIRÁG 610

7. FELEKEZETI HÍRLAPÍRÁS 611

8. A HÉTRŐL 613

9. VERA HÁZASSÁGA 614

10. SZÉP HELÉNA 615

11. PÁLMAY ÉS MÁRKUS 615

12. AZ INDEX 616

13. FOLT, AMELY TISZTÍT 617

14. MÁRKUS EMÍLIA ESTÉI 618

15. STRÓFÁK MÁRKUSRÓL ÉS EGYEBEKRŐL 618

16. A KÁLVINISTA JEZSUITA 620

17. EGY DOKTORAVATÁS 620

18. ANTAL NAPJA 621

19. ÉLŐ NEMESSÉG 622

20. A FEKÉLY 622

21. A NEBULÓK FÜSTÖLNEK 623

22. FINITA 624

23. A NŐEGYLET JUNIÁLISA 625

24. ÉRDEKES DOLGOK 626

25. A NŐEGYLET JUNIÁLISA 627

26. TÓTH ANDRÁS 628

27. A MINDENHATÓ FELÜGYELŐ 628

28. A LEÁNYOK 629

29. IRODALMOSDI 630

30. A MINDENHATÓ FELÜGYELŐ 630

31. A HÉTRŐL 631

32. ORFEUMOK 632

33. SEGÉLY A NYÁJNAK 633

34. KÖZELEDNEK 633

35. FÜRDŐLEVELEK 635

36. A SAJTÓ ÉS HARAGOSAI 636

37. FÜRDŐLEVELEK 637

38. EGY IGAZI FŐPAP 638

39. SZÍNHÁZI ÉLET GYULÁN 638

40. KÉRELEM SZÉLL KÁLMÁNHOZ 640

41. KERESZTEK A KAPUN 641

42. NEM REAKCIÓ 641

43. A HÉTRŐL 642

44. IRODALOM ÉS JUSZTÍCIA 644

45. VEGYESKERESKEDÉS 645

46. HAJSZA A SZÍNHÁZAKÉRT 646

47. A KENYÉR VOLT AZ OK 647

48. MINISZTER ÉS BÍRÁK 648

49. FÜRDŐLEVELEK 648

50. NAGYVÁRADI BÍRÁK SÉRELME 649

51. A BÉRKOCSIK DOLGA 650

52. EGANIZMUS S A SZÉKELYSÉG 651

53. A NAGYVÁRADI BÍRÁK SÉRELME 652

54. SÖTÉT BŰNÖK 653

55. BÖKÖNYI ZSUZSIKA KARRIERJE 653

56. EGY KÜLÖNÖS POÉTÁRÓL 654

57. A HÉTRŐL 655

58. REFLEXIÓK EGY FÖLJELENTÉSHEZ 656

59. DEBRECENI LAP NAGYVÁRAD ELLEN 657

60. A NAGY HAZUGSÁG 658

61. KIK A BŰNÖSÖK? 659

62. EGY KIS CENZÚRA 659

63. A HÉTRŐL 660

64. MAKAI EMIL 661

65. SZENT ANTAL KENYERE 662

66. RENDŐRI DOLGOK 662

67. A NAGYVÁRADI BESZÁMOLÓ 663

68. NAGYVÁRADI SZABADELVŰEK 664

69. A NYÁRI NAGYVÁRAD 666

70. A MENNYEKNEK ORSZÁGA 667

71. FLOS IUVENTUTIS 668

72. UECHAROK 669

73. A HÉTRŐL 670

74. SZILÁGYI DEZSŐRŐL 672

75. TISZA KÁLMÁN 673

76. TISZA KÁLMÁN BESZÉLT 674

77. CZINEGÉÉK BÖLCSESSÉGE 675

78. EGY KELLEMETLEN EMBER 676

79. LASSAN, DE BIZTOSAN 677

80. AZ ŐSZI NAGYVÁRAD 677

81. A JELÖLTEK FOTOGRÁFIÁJA 678

82. A HÉTRŐL 679

83. EGAN EDE ÖNGYILKOSSÁGA 680

84. DIÁKDOLGOK 680

85. A ZSIDÓ PIPÁJA 681

86. A HÉTRŐL 682

87. A NAGY NAPOK ELŐESTÉJÉN 683

88. VERESÉG AZ EGÉSZ VONALON 684

89. A VÁLASZTÁS NAGYVÁRADON 685

90. TISZA KÁLMÁN MEGBUKOTT 686

91. REFLEXIÓK A BUKÁSHOZ 687

92. A NAGY SZÉLHÁMOS 688

93. A HÉTRŐL 690

94. A VÁLASZTÁSOK EPILÓGJAI 691

95. A LOWOODI ÁRVA ÉS FEDORA 692

96. KÁPRÁZATOK 692

97. A HÉTRŐL 693

98. KOMÉDIA 695

99. FIGARÓ HÁZASSÁGA 695

100. ÚJ PÁRTALAKULÁS NAGYVÁRADON 695

101. A KIS MAMA 696

102. ALAMIZSNA TISZA KÁLMÁNNAK 697

103. AFFÉR EGY VERS MIATT 698

104. OTTHON 699

105. A DEBRECENI VÉRES NAP 699

106. A HÉTRŐL 700

107. A JÓKAI-PÁR NAGYVÁRADON 701

108. SZÍNÉSZEK A BRETTLIN 702

109. TISZA ISTVÁN S A BIHARI DZSENTRI 703

110. JEGYZETEK A SZÍNHÁZNAK 704

111. SZÉKELY IRÉN 705

112. EGY ERŐS ASSZONY S A GYÖNGE MORALISTÁK 705

113. P. SZÉP OLGA 706

114. SZÉP HELÉNA 707

115. VÁLÁS UTÁN 707

116. EGY CINIKUS EMBER MESÉI 708

117. FEHÉR ESTÉK 710

118. A POÉTAKIRÁLY ÉS FELESÉGE 711

119. HÁBORÚ A KULISSZÁK KÖZÖTT 712

120. PÁRBAJ EGY VERS MIATT 712

121. A HÉTRŐL 713

122. CYRANO DE BERGERAC 714

123. A SZIGLIGETI SZÍNHÁZ VESZEDELME 716

124. A SAJTÓ PARAZITÁI 717

125. NAGYVÁRAD VÁROS KÖZGYŰLÉSE 718

126. KECSKEMÉTHYÉK 719

127. A KLERIKÁLIS DIÁKOK ELLEN 720

128. A HÉTRŐL 721

129. VÁLASZ A TISZÁNTÚL-NAK 722

130. ÚJ SZENT 723

131. SZILÁGYI DEZSŐ SZOBRA 724

132. AZ INGYEN KENYÉR 725

133. SZTRÁJK HÚSZ FILLÉRÉRT 725

134. BIZONYOS NYOLCEZER KORONA 726

135. KÖPÖSDYT ÜDVÖZLIK A NAGYVÁRADI DIÁKOK 727

136. A PÁRBAJOZÓ TANÁR 728

137. KÖPÖSDY DEZSŐ ÜDVÖZLÉSE 729

138. FAUST 729

139. A SZÍNTÁRSULAT NYÁRI ÁLLOMÁSA 730

140. LECOUVREUR ADRIENNE 731

141. HARC 731

142. A SZABADELVŰ PÁRT JELÖLTJEI 731

143. ÖRLEY FLÓRA 733

144. PÁRBAJELLENES NÉPGYŰLÉS NAGYVÁRADON 733

145. TRUBADÚR 735

146. AHOGY INNEN LÁTUNK 736

147. A MAI VÁROSATYA-VÁLASZTÁSOK 737

148. A HÉTRŐL 738

149. A VÁROSATYA-VÁLASZTÁSOK 740

150. A VÁLASZTÁSOK UTÁN 740

151. A NAGYVÁRADI KÁPTALAN TISZTESSÉGE 741

152. A MAGYAR KÉTFEJŰ SAS 742

153. RÉVÉSZ HUSZÁRKAPITÁNY AGYONLŐTTE MAGÁT 742

154. TANULSÁGOK 746

155. A HÉTRŐL 746

156. BETLEHEM NÉMA 748

157. NAGYVÁRAD ÉS VÁZSONYI 749

158. A JOGAKADÉMIA PECSÉTJE 749

159. AZ ÉHES KÖZÖNSÉG 750

160. AZ ÚJ CSILLAG 750

161. SZEGÉNYEK KARÁCSONYA 750

162. SZEMERE ÉS A KERÜLETE 751

163. A SÖTÉTSÉG HATALMA 752

164. A MI DIÁKJAINK 753

165. A SZÍNTÁRSULAT ÚJ NAIVÁJA 754

166. A HÉTRŐL 754

167. JOGÁSZÉLET 756

168. INVITÁLÁSOK 756

169. PINTÉR IMRE VERSE 756

170. HULL A HÓ 757

171. EGY NAGYVÁRADI PIKTOR 757

172. TISZA KÁLMÁN KÉPVISELŐ 757

173. FELEKEZETI VILÁG NAGYVÁRADON 758

174. VÁZSONYI AFFÉRJA 759

175. SZOKOLY TAMÁS POLGÁRMESTERSÉGE 761

176. IDILL A VICINÁLISON 761

177. OVÁCIÓ A PRIMADONNÁNAK 761

178. ÍRÓK VIZITJE 762

179. A BLUETTE 762

180. EGYETEM NAGYVÁRADON 762

181. A KULTÚRBESTIA 764

182. DIVATBA JÖTT A SZEMÉREM 764

183. MENJÜNK VISSZA ÁZSIÁBA 765

184. A HÉTRŐL 767

185. A NÉP MEGMOZDULT 768

186. AZ ANTISZEMITIZMUS 769

187. SZUBVENCIÓ HELYETT SZIDÁS 769

188. ALAPÍTVÁNY BOLONDOK HÁZÁRA 770

189. AKIK SZÍNÉSZEK AKARNAK LENNI 770

190. A VESZTASZÜZEK 771

191. PIKÁNS ESET 771

192. DEMOKRATA ELŐKELŐSÉGEK 772

193. SOMOGYI JUBILEUMA 772

194. AKIK VÁLNAK 773

195. SZÍNPAD ÉS BRETTLI 773

196. NEW YORK SZÉPE 775

197. A HÉTRŐL 775

198. KIS SZÖKEVÉNYEK 777

199. AZ ÖRÖK TÉMA 777

200. DIÁKOK ÜGYE 778

201. A KURUC LENGYEL 778

202. A HÉTRŐL 778

203. VÁRADY ZSIGMOND ÜNNEPLÉSE 780

204. BURRIÁN 780

205. FELEKEZETI RÉSZEGSÉG 781

206. BURRIÁN ÉS ALBERTI 782

207. EGY ELLENFÉLRŐL 783

208. AZ ARANYLÁNC 783

209. AKIK LEMARADTAK A BELÉNYESI VASÚTRÓL 784

210. A DEMOKRÁCIA 784

211. ASSZONYOK ZSÚRJA 784

212. A HÉTRŐL 785

213. A VAJDA SÜRGÖNYE 786

214. VERSEK AZ IDEÁLHOZ 786

215. ERZSIKE ÉS KLÁRIKA 787

216. NAGYVÁRAD ÉS FESTETICH ÚR 787

217. IGAZGATÓ URAK 788

218. NÉMA SZEDŐK 788

219. BURRIÁN GOMBJAI 789

220. NAGYVÁRAD ÉS FESTETICH GRÓF 789

FÜGGELÉK I. 791

221. A JOGÁSZOK MAJÁLISA 791

222. BIHARI ÁKOS 791

223. ÉNEKEK ÉNEKE 792

224. A ZSIDÓ SAJTÓ ÉS EGY KATOLIKUS ÚJSÁGÍRÓ 792

225. DANKÓ PISTA NAGYVÁRADON 793

226. PARCSETICH 793

227. SZÉP MELUZINA 794

228. PÁLMAY NAGYVÁRADON 794

229. RIP-RIP 796

230. GÖRÖG RABSZOLGA 796

231. HOL ELOLTJA, HOL MEGGYÚJTJA 796

232. AZ UTOLSÓ PÁLMAY-EST 796

233. SZEZONZÁRÁS 797

234. EXPIÁCIÓ ÉS ÖLELKEZÉS 797

235. FRANCILLON 798

236. MÁRKUS-ESTÉK 798

237. A BABA 799

238. SZERECSENMOSÁS 799

239. A ZSIDÓK A POLITIKÁBAN 799

240. A SZÍNTÁRSULAT VAKÁCIÓJA 800

241. PROSKRIBÁLT ALKOHOLISTÁK 801

242. BIZONY KOMOLY SZAVAK 801

243. FIATAL HÉV 802

244. A NAGYSZALONTAI ÜNNEP 802

245. PROTESTÁNS SEGÍTSÉG 803

246. A HIVATALOS STÍLUS 804

247. PIPOGYASÁG 804

248. NULLA DIES... 805

249. NEGYVENÉVES KASZÍRNŐK 805

250. EGAN, A FILOSZEMITA 806

251. ÚJ TÍPUS 806

252. A VÁDOLÓ NAGY HALOTT 807

253. AZ APÓS DICSÉRETE 807

254. FEKETE VILÁG 808

255. A KITŰZÖTT VÖRÖS LOBOGÓ 808

256. NAGYVÁRADI ÍRÓK KÖNYVEI 809

257. SZILÁGYI DEZSŐ CSALÁDJA 810

258. ÜDVÖZLETEK ORSZÁGA 810

259. A VEREM 811

260. VÁLASZTÁSI MOZGALMAK BIHAR MEGYÉBEN 811

261. NAGY URAK CSATLÓSA 812

262. MEGDERMEDT NYÁR 812

263. A MŰVÉSZI ANTISZEMITIZMUS 812

264. FESTETICH GRÓF JÓINDULATA 813

265. INKÁBB A PISZKAFÁT 814

266. MÁGNÁSOK PARLAMENTJE 814

267. A TISZTELETREMÉLTÓ ÖREGÚR 814

268. AZ ÚJ SZEZON ELŐTT 815

269. A SZÍNHÁZ ELSŐ HÓNAPJA 816

270. ŐK NEM BÁNJÁK 817

271. AZ ELSŐ ELŐADÁS 818

272. HARC A MANDÁTUMÉRT 819

273. COULISSET ÚR 822

274. A VÁLASZTÁS NAPJÁN 822

275. FORRONGÁS A MEGYÉBEN 823

276. HOFFMANN MESÉI 824

277. DELILA 824

278. TRUBADÚR 825

279. TARTALÉKOS FÉRJ 825

280. SZERZETESEK BEÖZÖNLÉSE 826

281. SZERZETESEK BEÖZÖNLÉSE 826

282. A SZÍNÜGYI BIZOTTSÁG ÜLÉSE 827

283. KIVÁNDORLÁS ÉS VÁLASZTÁS 828

284. CORIOLANUS 828

285. A REPÜLŐBALETT 829

286. A SZÍNÜGYI BIZOTTSÁG ÜLÉSE 829

287. UTOLSÓ SZERELEM 830

288. AZ ÁLLAMFOGHÁZ LAKÓI 830

289. KÉT ÜNNEPELT 830

290. PROTESTÁNS FEGYVERKEZÉS 831

291. PÜSPÖK AZ ÁLLAMI ISKOLA MELLETT 831

292. MIKLÓS MESTER KÉPZELŐDÉSEI 831

293. HÁROM PÁR CIPŐ 832

294. A VÖRÖS TALÁR 832

295. NEBÁNTSVIRÁG 833

296. LILIOMFI 834

297. A VADORZÓK 834

298. NAP ÉS HOLD 834

299. CIFRA NYOMORÚSÁG 835

300. A BOLOND 835

301. A MI KÖZÖNSÉGÜNKHÖZ 835

302. BUBORÉKOK 836

303. A SZÍNHÁZ A KETTŐS ÜNNEPEN 837

304. TARTÓS MARAKODÁST KÍVÁNUNK 837

305. BARABÁS BÉLA NAGYVÁRADON 838

306. EGY VEZÉRCIKK 838

307. NAGYVÁRAD ÚJ SZÍNÜGYI BIZOTTSÁGA 839

308. BŐREGÉR 840

309. OH KÚRIA, KÚRIA… 840

310. A NAGYON SZÉP ASSZONY 840

311. STUART MÁRIA 841

312. A SZIGLIGETI TÁRSASÁG MATINÉJA 841

313. TARKA SZÍNPAD NAGYVÁRADON 842

314. VIHAR A SZÍNÜGYI BIZOTTSÁGBAN 843

315. AKI ELTÁVOZOTT 843

316. TAPOLCZAY DEZSŐ VENDÉGJÁTÉKA 844

317. TAPOLCZAY MÁSODIK VENDÉGJÁTÉKA 845

318. NAGYVÁRAD PARLAMENTJE 845

319. HELYI SZERZŐK KESERVE 847

320. SZABÁLYRENDELET-MÁNIA 847

321. FLÓRIKA SZERELME 848

322. A SÚGÓ KOMÁJA 849

323. MUCSA 849

324. A KÉPVISELŐ ÚR 850

325. AZ ÚJSÁGÍRÓK 851

326. AZ ÚJ SZÍNHÁZFELÜGYELŐ 851

327. ELEMÉRY KLÁRIKA FÖLLÉPÉSE 851

328. A TENORISTA OBSITOS 852

329. A ZSIDÓ 852

330. LÁNYI EDIT TÁVOZÁSA 852

331. NÉPPÁRTISÁG ÉS REAKCIÓ 853

332. CSEPŰRÁGÓK 853

333. BIBLIÁS ASSZONY 854

334. A MÁRCIUSI MŰSOR 854

FÜGGELÉK II. 856

Ady által fogalmazott vagy róla szóló szerkesztői üzenetek 856

PÓTLÁS 858

1. KAPUZÁRÁS ELŐTT 858

2. IDEGENBEN 859

3. A VILÁG VÉGE 860

4. PROTESTÁNS FRANCIAORSZÁG? 861

5. ELNÉMULT HARANGOK 863

6. SE TREASCA 864

7. ELÁRVUL A FALU 865

8. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 866

9. VÁLASZ “DUNÁNTÚLI” ÚRNAK 867

3. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK 869

1. A DEMOKRÁCIA MOLYAI 869

2. A HÉTRŐL 870

3. A DADA 871

4. TAVASZ ÉS ŐSZ 872

5. A DADA 873

6. MIMIKRI 873

7. LOTTI EZREDESEI 874

8. A HÉTRŐL 875

9. SZÉLL ÚR PURIFIKÁL 876

10. A CSAVARGÓK 877

11. MÁRCIUS IDUSÁN 879

12. A HÉTRŐL 880

13. A NAPHOZ 881

14. VÁLASZTÁS UTÁN 881

15. EGY RAVATALNÁL 882

16. AZ EGÉR 883

17. A HÉTRŐL 884

18. BRÓDY SÁNDOR NAGYVÁRADON 885

19. A SZERZŐ A SZÍNPADON 886

20. NAGYPÉNTEK 887

21. NEM LEHET? 888

22. A HALOTTAK VISSZATÉRNEK 889

23. ERZSI LEVELE 890

24. SZÍNHÁZI NŐK 891

25. H. NOVÁK IRÉN 892

26. VASGYÁROS 892

27. VÁZSONYI VILMOS NAGYVÁRADON 893

28. HA VÁROS UTAZIK 894

29. VÁZSONYI VILMOS NAGYVÁRADON 895

30. CENZÚRA NAGYVÁRADON 897

31. VÁZSONYI VILMOS NAGYVÁRADON 898

32. SAJTÓPÖRÖK ÉS EGYÉB PÖRÖK 900

33. KRAUSZ RICHÁRD ESETE 901

34. AZ ÚJ SAN-TOY 902

35. KÉT JOGAKADÉMIA 903

36. A POÉTA AGGODALMA 903

37. A HOLDFOGYATKOZÁS 904

38. A TÁRSADALMI VISZONYOK 904

39. AZ IGAZSÁG 905

40. PETHES IMRE VENDÉGJÁTÉKA 906

41. PETHES IMRE VENDÉGJÁTÉKA 906

42. VÁD 907

43. GÖRÖG RABSZOLGA 907

44. A HÉTRŐL 908

45. NACIONALISTÁK 909

46. LOVAGIAS EMBERÖLÉS MÁJUS ELSEJÉN 910

47. FEDÁK SÁRI 911

48. A HÉTRŐL 912

49. BRÓDY A TANYÁN 913

50. ZSAZSA ÉS BRÓDY 914

51. A KARD 915

52. PÁRBAJELLENES GYŰLÉS LOVAGIAS AFFÉROKKAL 915

53. A HÉTRŐL 917

54. ZSIDÓK ÉS HUGENOTTÁK 918

55. A HÉTRŐL 919

56. MISS MADGE PERRY 920

57. A MARGITTAI MANDÁTUM ESETE 921

58. KÁRTÉVŐ SÁNDOR BESZÉDE 922

59. BIRÓ LAJOS BOGARAI 923

60. AZ INGYENÉLÉS 924

61. A HÉTRŐL 924

62. A KASZINÓ GOLYÓZ… 926

63. BLAHA LUJZA 926

64. BLAHA LUJZA BÚCSÚJA 927

65. VESZTASZÜZEK 928

66. A KÓSER LAPOK 929

67. FEDÁK SÁRI 929

68. FEDÁK SÁRI 930

69. FEDÁK SÁRI 930

70. SZÉGYEN 931

71. A HÉTRŐL 932

72. A KIGOLYÓZÁS UTÁN 933

73. MARGITTA ÉS A TANULSÁGOK 935

74. NEM VESSZÜK LE A KALAPOT!… 936

75. A HÉTRŐL 937

76. THÁLIA PONGYOLÁBAN 938

77. CSAHOLÓ HAZAFISÁG 939

78. THÁLIA PONGYOLÁBAN 940

79. KOZMOPOLITÁK 941

80. A HÉTRŐL 942

81. HÁBORÚ EGY KRÓNIKA MIATT 944

82. MÁRIA ASSZONY VERSEI 944

83. A KULTÚRA ÍGÉRETEI 945

84. ÚRI RABOK 946

85. A RABOK MECÉNÁSA 946

86. A MÁRTÍR 947

87. NEMZETI FŐVÁROS 947

88. CSÖNDES ÉJSZAKÁK 948

89. A MAGYAR VÁROSOK 949

90. A HÉTRŐL 950

91. MARSEILLAISE 951

92. VÁRAD ÉS DEBRECEN 952

93. ÚJ DOGMA 954

94. ISTVÁN KIRÁLY ORSZÁGA 954

95. COMBES ÉS A MAGYAR TANÍTÓK 955

96. FINN DIÁKOK NAGYVÁRADON 956

97. WEINGART 957

98. AZ ERKÖLCS JEGYÉBEN 957

99. A MÉLTÓSÁGOS CSIZMADIA 959

100. SAJTÓPÖRÖK 959

101. ZSIVIÓ! 960

102. A TÖRVÉNY ÉS A BÍRÓ 961

103. SZÖVETKEZÉS A VILÁGOSSÁG NEVÉBEN 962

104. KÁR 963

105. WESSELÉNYI 964

106. BOZÓKY ÉS SCHRAMMEL 965

107. ANTISZEMITA ISKOLAIGAZGATÓ 966

108. A TEMPERAMENTUMOK 967

109. A MŰHELYBEN 968

110. STRÓFÁK 969

111. EXTIRPATIO HAERESUM 970

112. A SAJTÓ ÉS A PARLAMENT 971

113. JÓKAI ÉS HEGEDÜS 972

114. REX MATHIAS 973

115. JÓKAI ÉS JÓKAINÉ 974

116. ANYA ÉS LEÁNYA 975

117. KIK AZ IZGATÓK? 976

118. VÁLASZ EGY NYILATKOZATRA 977

119. A HÉTRŐL 977

120. AZ IDEALIZMUS 979

121. A HÉTRŐL 980

122. BOURBON HERCEG NAGYVÁRADON 981

123. EGY TÁRCACIKK 982

124. MELY ÁPOL S ELTAKAR 984

125. EGY VOKS 985

126. EXKOMMUNIKÁLJUK BARTHA MIKLÓST 986

127. BENEDEK ÉS VÁZSONYI 986

128. BETHLEN-KÖR 987

129. FORRADALOM 988

130. IRODALMI REAKCIÓ 989

131. A MAGYAR KRUPP 990

132. PÁLFI ANTAL 991

133. PFUHL VÉDELME 991

134. A HÉTRŐL 993

135. EGY SZEGÉNY EMBER KIS HALOTTJA 994

136. TURÁNI ERKÖLCSÖK 996

137. A NAGYVÁRADI SZABADELVŰ PÁRT ÉS AZ EGYSZERI BÓCHER 997

138. AZ INGYEN KENYÉR MORÁLJA 998

139. PROTESTANTIZMUS ÉS SZOCIALIZMUS 999

140. SOCIETAS LEONINA 1000

141. SZÍNÉSZNŐ ÉS NYELVMESTER 1001

FÜGGELÉK 1003

142. LEÁNDER NÉVNAPJA 1003

143. NAGYVÁRAD CSŐDJE 1003

144. A FÖLTALÁLÓ HUSZÁRTISZT 1003

145. HORÁNSZKY MINISZTER 1004

146. A RENDŐR 1004

147. A SZEGÉNY SAMU 1005

148. BEÖTHY LÁSZLÓ JAPÁNJAI 1005

149. IRODALMI DOLGOK 1006

150. ÓRIÁSI VIHAR A KÉPVISELŐHÁZBAN 1006

151. PAULAY ERZSIKE 1009

152. EGY INTELLIGENS SZÍNÉSZ 1009

153. LIBERÁLIS DIÁKOK GYŐZELME 1010

154. PATIKUS SZÍNÉSZNŐ 1010

155. A SZÍNHÁZI SAJTÓIRODA 1011

156. IV. LÁSZLÓ 1011

157. A NAGY HALOTT S A TÖRPE ÉLŐ 1012

158. HÚSVÉT A SZÍNHÁZBAN 1013

159. CYRANO DE BERGERAC 1013

160. TISZA KÁLMÁN SZOBRA 1014

161. A PRIMADONNA CSOMAGOL 1015

162. L. KOMÁROMI MARISKA VENDÉGJÁTÉKA 1015

163. A SZÉP LEÁNYOK 1016

164. A MARSEILLAISE ÉS SZOYER ILONKA 1016

165. AGRÁRIUS DIADAL 1017

166. HARCOK A SZÍNHÁZBAN 1019

167. AMIRŐL NEM ÍRNAK A LAPOK 1019

168. FEDÁK SÁRI NAGYVÁRADON 1019

169. A PRIMADONNA FÉRJE 1020

170. ZSAZSA 1020

171. A DEMOKRÁCIA 1020

172. BILKEY SÍR 1021

173. A SZOCIÁLDEMOKRATÁK SÉRELME 1021

174. DIÁKOK KONGRESSZUSA 1022

175. A PRIMADONNA ÉLETVESZÉLYBEN 1022

176. BETEG ATMOSZFÉRA 1023

177. ZSIDÓMÉREG 1023

178. P. MÁRKUS EMILIA 1024

179. IZIDORA DUNCAN 1024

180. NYÍLT LEVÉL JÁSZAI MARIHOZ 1025

181. A DEMOKRÁCIA MAGYAR ÚTTÖRŐI 1025

182. A FARKAS ÉS BÁRÁNY MESÉJE 1027

183. IRÉN HERCEGNŐ 1028

184. A RENDŐRSÉG 1028

185. MUCSA PUSZTULÁSA 1028

186. A PÉNZÜGYIGAZGATÓSÁG BOTRÁNYA 1029

187. A DEMOKRÁCIA DIADALA 1030

188. A BÁRTFAI DRÓT 1031

189. SZÍNIGAZGATÓ ÉHTÍFUSZBAN 1032

190. NÉPPÁRTI REMÉNYSÉGEK 1032

191. A MAGYAR ÜBERBRETTLI 1033

192. BÁNTÓ EPILÓGOK 1034

193. DANKÓ PISTA 1034

194. A FRANCIA KULTÚRHARC ÉS A MAGYAR KLERIKÁLISOK 1035

195. A POSTA ÉS A GOTTERHALTE 1036

196. AZ ADÓ 1037

197. A FRANCIA ÉNEKESNŐ 1038

198. AZ ÖREG GULYÁS 1038

199. PATER SEMPER INCERTUS… 1038

200. ELÉGIA TÖRÖK SÁRÁRÓL 1039

201. AZ EREDENDŐ BŰN 1040

202. A POLGÁRMESTER SZÖKIK 1040

203. A MAGYAR ÍRÓ SORSA 1041

204. A POLGÁRMESTER SZÖKÉSE 1041

205. A RENDELŐSZOBA VIRÁGAI 1041

206. MILYEN PÁRTI AZ ÚRISTEN? 1042

207. KOSSUTH ÉS A SZOCIALISTÁK 1042

208. OLCSÓ GRATULÁCIÓ 1044

209. A NAGYVÁRADI NAPLÓ ÉS A SZOCIALISTÁK 1044

210. JÖNNEK A SZÍNÉSZEK 1045

211. NAPSUGÁR A BÖRTÖN ELŐTT 1045

212. AZ ŐRNAGY ÚR 1045

213. A POLGÁRMESTER ÚTJAI 1046

214. VIHAR AZ ÚJ KÉPVISELŐHÁZBAN 1046

215. SVIHÁKOK 1047

216. A HALOTT GENERÁLIS 1048

217. ÉLJEN BARABÁS! 1048

218. A VERIZMUS 1049

219. LETÖRÉS ELŐTT 1049

220. NYÍLT LEVÉL BARABÁS BÉLÁHOZ 1050

221. EGY SZERZETES KÖNYVE 1050

222. KÉT PÜSPÖKI SZÉK 1051

223. UGRON ÉS MAJLÁTH 1052

224. A MENYEM 1054

225. GÖRÖG RABSZOLGA 1054

226. A PÁRBAJELLENES LIGA 1054

227. A SVIHÁKOK 1055

228. SAN-TOY 1055

229. NAGYVÁRAD-NAGYSZALONTA 1055

230. RIBILLIÓ EGY HÍRLAPI CIKK MIATT 1056

231. A PRIMADONNA FIACSKÁJA 1058

4. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK 1059

1. EGY NAGY VAGYON ÁTKA 1059

2. A HÉTRŐL 1060

3. ÍRÓ EMBERKÉK 1061

4. KIRÁLYSÉRTÉS EGY HÍRLAPI CIKKBEN 1062

5. MAGYARSÁG 1063

6. UJHÁZI EDE 1064

7. NAGYVÁRADI ÉJSZAKÁK 1065

8. IDEÁLIS ŐRÜLETEK 1066

9. A HÉTRŐL 1067

10. PROHÁSZKA OTTOKÁR NAGYVÁRADON 1068

11. A HISTÓRIA VÁROSA 1069

12. PROHÁSZKA ÉS VIDÉKE 1070

13. HARC A KUTYABŐRÉRT 1071

14. NOSTRA RES AGITUR 1072

15. A SAJTÓ 1073

16. MONNA VANNA IGAZSÁGA 1074

17. AKIK NEM TANULNAK 1075

18. MONNA VANNA IGAZSÁGA MÉG EGYSZER 1076

19. AZ ÚJ PROGRAM 1077

20. A HÉTRŐL 1078

21. SZOCIALISTÁK BIHAR VÁRMEGYÉBEN 1079

22. GRÓF TISZA ISTVÁN AKARJA… 1080

23. MINDÖRÖKKÉ 1081

24. MI LESZ HAMVAZÓ SZERDÁN? 1081

25. NEM A VÁLASZTÁSRÓL ESIK SZÓ 1082

26. A SZÉPNEK SORSA 1084

27. LEVÉL AZ APÁMHOZ 1085

28. EGY PREMIER 1086

29. MURI NÉLKÜL 1087

30. ADY ENDRE SAJTÓPÖRE 1088

31. BIHAR VÁRMEGYE VÁLASZTOTT 1088

32. A KERESZT 1089

33. A HÉTRŐL 1090

34. AZ AGRÁRIUS PRIMADONNA ÉS A MAGYAR LUEGER 1091

35. BARTHA ÚR DÜHÖNG 1092

36. JERUZSÁLEM ELŐRENYOMULÁSA 1093

37. ÓVATOSSÁG 1094

38. A VARRÓLEÁNYOK 1095

39. A HÉTRŐL 1097

40. IZÉ ÚR 1098

41. FEDÁK SÁRI TÉRDIG RÓZSÁBAN 1099

42. STRÓFÁK EGY HATÁROZATRÓL 1100

43. A MEGRIADT NYÁJ 1101

44. AZ ÚJ FORRADALOM NAGYVÁRADON 1102

45. A HÉTRŐL 1106

46. A HÉTRŐL 1108

47. STRÓFÁK A TŐZSDÉRŐL ÉS VIDÉKÉRŐL 1109

48. NEVEZETES MÁJUS 1110

49. TEMETÉS PAP NÉLKÜL 1111

50. A HÉTRŐL 1112

51. AZ EVOLÚCIÓ 1113

52. A HÉTRŐL 1116

53. NEM JÓ LESZ SZERVEZKEDNI 1118

54. A HÉTRŐL 1118

55. A FEKETE ÉS A VÖRÖS 1120

56. MERÉNYLET A NAGYVÁRADI JOGAKADÉMIÁN 1120

57. UTAZÁS IGAVONÓ MARHÁVAL 1125

58. SZERKESZTŐI ÜZENET 1126

59. DÖNTÉS A SOMLÓ-ÜGYBEN 1126

60. A BÖRTÖN FILOZÓFIÁJA 1127

61. JEGYZETEK NÉHÁNY SZENZÁCIÓHOZ 1129

62. KÉPTELENSÉG 1130

63. A TITOK 1131

64. TISZA TRAGÉDIÁJA 1133

65. KÁLMÁN GRÓF LEVELE ISTVÁN GRÓFHOZ 1134

66. A HÉTRŐL 1135

67. BÁNFFY-PÁRT 1136

68. A GRANICSÁRNAK IGAZA VAN 1137

69. NYÍLT LEVÉL BARABÁS BÉLÁHOZ 1138

70. BARABÁS BÉLA BESZÁMOLÓJA 1139

71. BARABÁS NAPJA 1140

72. A NAGYVÁRADI UTCA 1141

73. A NAGYVÁRADI NAPLÓ IGAZSÁGA 1142

74. LIAISON 1144

75. BILEK 1145

76. PANAMA ÉS ANARCHIA 1146

77. ÁBEL PÁTER MISÉZIK 1147

78. BESZÉLGETÉS BÁNFFY DEZSŐVEL 1148

79. A KÉPVISELŐHÁZ ÜLÉSE 1151

80. AMIT BÁNFFY MONDOTT 1151

81. TAPASZTALATOK AZ ELBA PARTJÁN 1152

82. DREZDA ÉS NAGYVÁRAD 1153

83. A PRIMADONNA SZERELME 1155

84. FEKETE LOBOGÓ A FALUKON 1156

85. JULISKA ÉS ILONKA 1157

86. MÁRKUS ARANKA LEVELE 1158

87. LÁZBAN ÉG A VILÁG 1158

88. A CSESZORAI HÁBORÚ 1159

89. A HÉTRŐL 1160

90. EGY BAKTER ÉS EGY VEGYESVONAT 1162

91. A HÉTRŐL 1163

92. NAGYVÁRAD ÉS A PROTESTÁNS VENDÉGEK 1164

93. MÉG EGYSZER 1165

94. EGY KÜLÖNÖS VENI SANCTE 1165

95. ZARATHUSTRA A JOGAKADÉMIÁN 1166

96. NEKIK IGAZUK VAN 1167

97. BÁRÓ BÁNFFY DEZSŐ 1168

98. A PROTESTÁNS SZELLEM 1169

99. EZ NEM MEGOLDÁS 1170

100. A HÉTRŐL 1172

101. NAGYVÁRAD ÉS AZ ORSZÁGOS ANARCHIA 1173

102. PROTESTÁLUNK 1174

103. ARS LIBERORUM MURATORUM 1175

104. BÚCSÚZÓ 1176

105. FALUSI LEVÉL 1177

106. ZACHARIÁS ÚR 1178

107. ITTHON VAGYOK 1179

108. RABBI A KERESZTYÉN TEMPLOMBAN 1181

109. ESETEK 1182

CIKKEK, TANULMÁNYOK 1185

110. AMIT A RÉGI PORTÁK MESÉLNEK 1185

FÜGGELÉK 1187

111. O. I. SZ. 1187

112. A KERESZT JELÉBEN 1188

113. BRÓDY SÁNDOR LAPJA 1189

114. GELLÉRT OSZKÁR 1189

115. A PÁRBAJ ÉS A MAGYAR JUNKEREK 1190

116. CRAMPTON MESTER 1190

117. NAGYVÁRADI ÉJSZAKÁK 1190

118. PONT-BIQUET CSALÁD 1191

119. BENEDEK JÁNOS VERSE 1192

120. GULNER ÚR 1192

121. A NEUE FREIE PRESSE ÉS A MAGYAR REAKCIONÁRIUSOK 1193

122. BÁNFFY AZ ELLENZÉKEN 1193

123. BÁNFFY DEZSŐT LESZAVAZTÁK 1194

124. A NAGY KOKOTT 1195

125. NAGY VIHAR A KÉPVISELŐHÁZBAN 1196

126. A SAJTÓSZABADSÁG 1196

127. FEJÉRVÁRY MINISZTER PÁRBAJA 1196

128. A DOKTOR ÚR 1197

129. SZILÁGYI DEZSŐ EMLÉKE 1197

130. VICOMTE LETORIERES 1198

131. A LOVAS HAJDÚK VÉGE 1198

132. A DUELLUM MELLETT 1198

133. ALBERTI WERNER FELLÉPÉSE 1199

134. NEM BOLDOG A MAGYAR 1199

135. AZ ŐSI VIRTUS VÉGE 1200

136. UNG NON CORONAT 1200

137. BÚCSÚFÉLE 1201

138. A PRIMADONNA MISEMONDÓ RUHÁJA 1201

139. NAGYVÁRAD AZ OBSTRUKCIÓ ELLEN 1202

140. HAZA BUENOS AIRESBŐL 1203

141. KÉT REAKCIÓ 1204

142. NAPSUGÁR A SZÍNHÁZ FÖLÖTT 1205

143. A MÚLT S A JÖVENDŐ 1205

144. ANNUSKA 1206

145. A LIBERÁLIS AGRÁRIUSOK 1207

146. AZ URAK 1208

147. NAGYVÁRAD ÉS AZ OBSTRUKCIÓ 1209

148. TISZA ÉS APPONYI 1210

149. KI A JOBB BOB? 1211

150. A FEKETE SEREG 1211

151. POLGÁRMESTEREK ORSZÁGOS GYŰLÉSE 1212

152. MENNEK A SZÍNÉSZEK 1213

153. DR. HALÁSZ LAJOS 1214

154. NAGYVÁRADRÓL - GYULÁRA 1214

155. AMI SZÉKELYHÍDON TÖRTÉNT 1215

156. DR. BENEDEK JÁNOS 1216

157. NAGYVÁRAD ÉS AZ OBSTRUKCIÓ 1216

158. A BELGRÁDI VÉRFÜRDŐ ÉS FORRADALOM 1217

159. GRÓF TISZA ISTVÁN 1217

160. ÜNNEPNAPOK A SZIGLIGETI SZÍNHÁZBAN 1218

161. A FÖLFORGATOTT NAGYVÁRAD ÉS AZ ÚJ VÁROSHÁZA 1219

162. A VÁLSÁG 1220

163. A KEDVES BÁN 1220

164. NAGY HARCOK ELŐTT 1221

165. JÓ ÉJSZAKÁT KURUCOK 1222

166. HERCZEGH TERÉZ CÍMÉRE 1223

167. AZ EVOLÚCIÓ 1224

168. NAGYVÁRAD BÁNFFY MELLETT 1224

169. A NAGYVÁRADI LIGA ÉS AZ ORSZÁGOS LIGA 1225

170. NAGYVÁRAD ÉS A BUDAPESTI PÁRBAJELLENES LIGA 1226

171. A SZABADKŐMŰVESSÉG REJTELMEIBŐL 1227

172. A BÁNFFY-PÁRT 1227

173. BARTHA MIKLÓS A NAGYVÁRADI TISZTVISELŐKRŐL 1227

174. VITREO FAKÍR GYOMRA 1228

175. A HÉTRŐL 1229

176. ÍME A KIBONTAKOZÁS 1231

177. ÚJABB SZÓZAT GESZTRŐL 1231

178. NAGY VILÁGOSSÁG MELLETT 1231

179. GRÓF TISZA ISTVÁN CSÁRDÁSA 1232

180. SZÍNHÁZI TARKASÁGOK 1233

181. A NEMZETI KLOÁKA 1234

182. ZICHY JÁNOS A KIRÁLYNÁL 1235

183. “KERESZTÉNY MAGYAR IFJAK” 1236

184. A HÉTRŐL 1236

185. NÉVTELEN LEVELEK 1238

186. TÓTH BÉLA OLASZ ÁLLAMPOLGÁR 1239

187. A MAGYAR KONSTANTINÁPOLY 1239

188. DR. BEÖTHY LÁSZLÓ JUBILEUMA 1240

189. NAGYVÁRAD HARMINCEZER MÁRTÍRÉRT 1241

190. A MAI KÖZGYŰLÉS 1242

191. GRÓF TISZA ISTVÁN A VÁLSÁGRÓL 1242

192. BARABÁS BÉLA ÉS A PARLAMENT 1243

193. LOBKOWITZ ÉS BARABÁS 1243

194. A HADSEREG BECSÜLETE 1245

195. A KIRÁLY HARAGOSAI ÉS A HOSSZÚ NAP 1245

196. AZ ELSŐ ELŐADÁS 1246

5. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK, FELJEGYZÉSEK 1247

1. LEVÉL PÁRIZSBÓL 1247

2. A BOLGÁR FEJEDELEM HADSEGÉDE 1248

3. HA FEYDEAU ÚR MEGFIATALODIK 1249

4. A KOLDUSOK POÉTÁJA 1251

5. MI-CARÊME 1253

6. PÁRIZSI LEVÉL 1254

7. SAS ÉS KAKAS A VÖRÖS LOBOGÓKON 1255

8. AZ OBSERVATOIRE-TÓL A SORBONNE-IG 1256

9. MADAME THÈBES MŰHELYÉBEN 1258

10. A FRANCIA BILSE ÉS AHRENBERG 1260

11. A PÁRIZSI VÁSÁR 1261

12. BONAPARTE ÉS MONTANSIER ASSZONY 1263

13. GRÓF GOBINEAU 1265

14. MAGDOLNA TEMPLOMÁNÁL 1267

15. BRUNETIÈRE CSŐDJE 1268

16. A SZÁJÖBLÖGETŐ VÍZ 1269

17. DON QUIJOTE A SZINPADON 1271

18. A TŰZESŐVEL FENYEGETETT PÁRIZS 1273

19. SZINHÁZ-TRÖSZT és IRÓ-TRÖSZT 1274

20. PÁRIZSI SZOMORÚSÁGOK 1276

21. “LA PLUS FAIBLE” 1278

22. A MARSEILLAISE 1279

23. A PÉNZ ESETEI 1279

24. A PÁRIZSI KUTYAVÁSÁR 1281

25. A PROVÁNSZIAK 1282

26. AZ ANARCHISTÁK GYÜLEKEZETÉBEN 1283

27. PÁRIZSI TÖRVÉNYSZÉKI KOMÉDIÁK 1284

28. “À BAS LA CALOTTE!” 1286

29. A CAFÉ-CHANTANT IGAZSÁGA 1287

30. EGY KACSA-AFFÉR 1288

31. PÁRIZSI LEVÉL 1290

32. A MEGKOSZORÚZOTT POSTÁSKISASSZONY 1291

33. PÁRIZSI SZALONOK 1292

34. EGY IRODALMI ÜNNEP 1293

35. PÁRIZSI LEVÉL 1294

36. A PÁRIZSI JÁTÉKSZER-KIÁLLÍTÁS 1296

37. AZ OPERETT FÖLTÁMADÁSA 1297

38. PÁRIZSI LEVÉL 1299

39. AZ ÉLET SZOBRA 1301

40. A TEUTON DÜH ÉS A FRANCIÁK 1302

41. HARC A REGÉNYHŐSÖK MIATT 1304

42. A GYERMEKÉRT 1305

43. ÍRÓK - EREJÜKÖN FELÜL 1306

44. MERT KŐ VOLT A SZÍVE LAURÁNAK 1308

45. MIT MOND EGY KICSI JAPÁN? 1309

46. DISSZIDENS KATOLIKUSOK FRANCIAORSZÁGBAN 1311

47. ÚJ NAP-IMÁDÁS 1312

48. A PALAIS-ROYAL VÉGE 1314

49. AZ EGÉSZSÉG KIÁLLÍTÁSA 1316

50. A SZERELMES GYERMEKEK 1317

51. AZ OROSZ VÖRÖSKERESZT KIÁLLÍTÁSA 1319

52. NÉPNEVELÉS A KASZÁRNYÁBAN 1321

53. EGY FORRADALMÁR SZOBRA 1322

54. LUJZA HERCEGASSZONYNÁL 1323

55. LEVELEK PÁRIZSBÓL 1326

56. ISTENEK ALKONYA 1327

57. MICHEL LUJZA 1329

58. A RIVIÉRA ŐSSZEL 1330

59. A SZULTÁN A NYOMÁBAN 1332

60. A NIZZAI POLITEAMÁBAN 1334

61. OROSZ KATONÁK A RIVIÉRÁN 1335

62. A NIZZAI SZAFFÓ 1336

63. KÖD-DARABOK NAPFÉNY-ORSZÁGBÓL 1337

64. A VÁLÁS ELLEN 1339

65. LATIN DEMONSTRÁCIÓK 1340

66. CSETEPATÉ EGY SZALON KÖRÜL 1341

67. A MŰVÉSZ ÉS AZ ELADOTT MŰ 1342

68. SZENT ANTAL ÉS A RULETT 1343

69. OLIMPIÁTÓL AZ “OLIMPIÁ”-IG 1345

70. EURÓPA LEGGYORSABB VONATA 1346

71. LEVÉL A RIVIÉRÁRÓL 1347

72. A FRANCIA GARNIZONOKBÓL 1348

73. NÉGY NAP 1350

74. JEANNE D’ARC ÉS MODERN ELLENSÉGEI 1351

75. LEAR KIRÁLY PÁRIZSBAN 1352

76. AMERIKAI MŰVÉSZHÁZ PÁRIZSBAN 1353

77. VÁNDORMADARAK A RIVIÉRÁN 1354

78. MISTRAL ÉS A NOBEL-DIJ 1356

79. AUTOMOBIL-KIÁLLITÁS PÁRIZSBAN 1357

80. PÁRIZSI JEGYZETEK 1358

81. CARMEN JUBILEUMA 1360

82. BRUNETIÈRE ESETE 1361

83. AZ AUTOMOBIL, A SZÍNHÁZ ÉS A KÖNYV 1362

84. ROSTAND ÉS SARAH 1363

85. VISSZA A MESÉKHEZ 1365

86. PÁRIZSI NOTESZKÖNYV 1366

FÜGGELÉK 1382

87. TIFUSZ ÉS - ÚJSÁGHÁBORÚ PÁRIZSBAN 1382

88. “NAPÓLEON VON THEILGUT” 1382

89. KONZUL HOLTTESTE PÁRIZSBAN 1383

90. A KRITIKUS SZOBRA 1384

91. MAGYAR TÁNCOK PÁRIZSBAN 1384

92. PÁRIZSI SZINHÁZAK 1384

93. A KÉT NEGYEDIK FELVONÁS 1385

94. ABEL HERMANT ÚJ DARABJA 1385

95. TÁNCTANÍTÓ A CSIRKEFOGÓK KÖZÖTT 1386

96. A FRANCIA SZÍNPAD 1386

97. A FRANCIÁK ÉS A SÁRGA VESZEDELEM 1386

98. A FRANCIÁK AZ IDEGEN ÍRÓK ELLEN 1387

99. “L’HUMANITÉ” 1387

100. A PÁRIZSI SZÍNHÁZAK 1388

101. A PÁRIZSI SZALON 1389

102. SARAH BERNHARDT KÍSÉRLETEZIK 1389

103. KÉT TUDÓS 1390

104. A HALHATATLANOK KÖZÖTT 1390

105. EGY ÚJSÁGÍRÓ KARRIERJE 1391

106. MAGYAR ELŐADÁSOK A SORBONNE-ON 1391

107. A TELEFON ÉS A SZOCIALISTA ÁLLAM 1392

108. “PLACE DE BUDAPEST” 1393

109. A BOHÉMEKRŐL 1393

110. A MIMI PINSONOK 1393

111. A PÁRIZSI SZÍNHÁZAK 1394

112. ELZÁSZ-LOTHARINGIA 1394

113. PÁRIZS VIRÁGDÍSZBEN 1395

114. EGY ELMARADT PÁRBAJ 1395

115. A VALLÁSALAPÍTÓ 1396

116. A FRANCIÁK ÉS A NÉMET NYELV 1396

117. DOMELA NIEUWENHUIS 1396

118. TELEFONOSKISASSZONYOK HÁZA 1397

119. A NEVERS-I LEGÉNYBÚCSÚ 1397

120. A PÁRIZSI SZÍNHÁZAK 1398

121. MIRABEAU HAMVAI 1398

122. VERLAINE FIA 1399

123. EGY HŐS, AKI RÉSZEGES 1399

124. A PÁRIZSI BOIS VESZEDELME 1399

125. AZ IRODALOM ÜGYVÉDJE 1400

126. EGY RÉGI SZÍNHÁZ FÖLTÁMASZTÁSA 1400

127. OROSZ MENEKÜLTEK PÁRIZSBAN 1401

128. A WATERLOOI PARIPA 1401

129. A PÁRIZSI SZÍNHÁZAK 1402

130. A DOHÁNYZÁS ÉS AZ ÍRÓK 1403

131. A LEGÚJABB HALHATATLAN 1403

132. PETRARCA ÉS A PROVÁNSZIAK 1403

133. KIVÁNDORLÁS FRANCIAORSZÁGBÓL 1404

134. BOULANGER PARIPÁJÁNAK VÉGE 1404

135. SZAVAZÁS AZ ISKOLÁBAN 1405

136. A MAGYAR SZOCIALIZMUS - FRANCIA VILÁGÍTÁSBAN 1405

137. A FRANCIA CENZÚRA 1405

138. A JAPÁNOK KÉPVÁSÁRLÁSA 1406

139. MAGYAR TANÁROK PÁRIZSBAN 1407

140. A FRANCIA HAZAFI VERAI 1407

141. AKADÉMIKUS ÉS FOTOGRÁFUS 1407

142. AHOL A SZOCIALISTÁK AZ URAK 1408

143. AZ UTCANÉV A POLITIKÁBAN 1408

144. MÁDER IGAZGATÓ PÁRIZSBAN 1409

145. A FRANCIA HELYESÍRÁS 1409

146. PÁRIZSI KÜLDÖTTEK BUDAPESTEN 1410

147. A FRANCIA SZOCIALISTÁK EGY BUDAPESTI KONGRESSZUS ELLEN 1410

148. KUNYHÓ A PALOTÁK KÖZÖTT 1410

149. CASA-RIERA ÉS A SZÁZMILLIÓS ÖRÖKSÉG 1411

150. BÉRANGER HÁZÁT LEROMBOLJÁK 1411

151. BELVIGO 1411

152. SZERELMI DRÁMÁK ÁRTATLAN ÁLDOZATOKKAL 1412

153. KITÜNTETETT FRANCIA SZÍNÉSZEK 1412

154. A CÁR ÉS A LYONI TUDÓS EMBER 1413

155. AZ ÉJJELI MENEDÉKHELYEN 1413

156. A FRANCIA VAGYONOK 1414

157. A FEGYENC HÁZASSÁGA 1414

158. KÍNAIAK PÁRIZSBAN 1414

159. EBÉD HARMADFÉLEZER VÁLASZTÓNAK 1415

160. EGY PLÉBÁNOS, EGY PROTESTÁNS LELKÉSZ ÉS EGY RABBI 1415

161. ARISZTOKRATA NŐK BOTRÁNYA 1416

162. FRANCIA PINCÉREK SZTRÁJKJA 1416

163. TÓBIÁS JÓSLATA 1417

164. A KÜLFÖLD MAGYARJAI 1417

165. TALMA EMLÉKE 1418

166. A FÖLTÁMADT VOLAPÜK 1418

167. A PÁRIZSI SZÍNHÁZAK SZEZONJA 1419

168. AHOL ELLOPJÁK A TELEFONT IS 1420

169. NEM KÉMKEDÉS, HANEM ZSAROLÁS 1421

170. WALDECK-ROUSSEAU ORVOSAI 1421

171. OSTROM PÁRIZS KÖZEPÉN 1422

172. AZ ELEFÁNTÖLŐ EMLÉKE 1422

173. A KASSAI CSELÉDEK PÉLDÁJA 1423

174. A VILÁGJÁRÓ VÉGE 1423

175. NAPÓLEON A DRÁMÁKBAN 1423

176. ÉRDEKES SZÍNHÁZI SZÁMOK 1424

177. EGY MAGYAR SZABADSÁGHARCOS ÉS A JAPÁN VEZÉREK 1424

178. A HÓHÉR HALÁLA 1425

179. RABLÁS KLOROFORMMAL 1425

180. SILVAIN BUDAPESTEN 1426

181. SZÍNMŰÍRÓK NEMZETKÖZI KONGRESSZUSA 1426

182. ÖRMÉNYEK PÁRIZSBAN 1426

183. NAGYHATALMAK A SZÍNPADON 1427

184. A SZÜRET FRANCIAORSZÁGBAN 1427

185. AZ ÜDV HADSEREGE - AUTOMOBILON 1427

186. LAMBALLE HERCEGNŐ FEJE 1428

187. A PÁRIZSI MENEDÉK HELYEK 1428

188. ÚJ NEMZETKÖZI KIÁLLÍTÁS PÁRIZSBAN 1428

189. RÉJANE-SZÍNHÁZ 1429

190. AZ IDEGEN SZAVAK 1430

191. MIT AKAR ELZÁSZ? 1430

192. A SZENÁTOR-DIÁK 1431

193. A LOUVRE VESZEDELME 1431

194. AKI COMBES MEGGYILKOLÁSÁRA GYŰJT 1431

195. A MONTE-CARLÓI ÖZVEGY 1432

196. KUROKI ÖCCSE ÉS EGY OROSZ MESTERLEGÉNY 1433

197. ANYÁK ISKOLÁJA 1433

198. AMERIKAI TANSZÉK FRANCIA EGYETEMEN 1434

199. GÖRÖG DIÁKOK TÜNTETÉSE PÁRIZSBAN 1434

200. MI LESZ A TIARÁVAL? 1434

201. A SZÍNPAD JOGA 1435

202. POLITIKA A VÁROSHÁZÁN 1435

203. A BORRAVALÓ 1436

204. MUNKÁS-KIÁLLÍTÁS PÁRIZSBAN 1436

205. SOK AZ ESZKIMÓ 1436

206. A FRANCIÁK ÉS A FÖLDRAJZ 1436

207. KÜLÖNÖS BOTRÁNY 1437

208. MŰVÉSZET ÉS SZOCIALIZMUS 1437

209. FRANCIA RENDJELEK 1438

6. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK 1439

1. A VÖRÖS SZŰZ 1439

2. SZOKNYÁS KORTESEK 1440

3. A MAGYAR BOSHIDO 1441

4. A SZAHARAI KONZUL 1443

5. AZ Ő ÉLETÜK 1444

6. CHAVANNE LUJZA NAPLÓJÁBÓL 1445

7. VADHÁZASSÁG A VIGADÓBAN 1446

8. VIRIBUS UNITIS 1448

9. MADAME KAUFMANN PÖRE 1449

10. COMBES BUKÁSA 1450

11. A RETTENETES ANGOL MESÉJE 1452

12. RODIN, PITROU ÉS A SZOBROK 1453

13. TALÁLKOZÁS - RAKOVSZKYNÁL 1454

14. TURGENYEV LEÁNYAI 1456

15. A PARADICSOM 1457

16. A MI KACAGÁSUNK 1458

17. BARNUM ÉS ANDREJEVA LOVAGJA 1459

18. “A BÉKA KURUTTYOL…” 1460

19. A FARKAS NYILATKOZATA 1461

20. KILLICRANKIE HERCEG 1463

21. HÁROM SZERELMI ESET 1464

22. A ZSIDÓ GAPON 1466

23. KIRÁLY-IDILLEK 1467

24. A SZENT APASÁG 1468

25. VEÉR JUDIT RÓZSÁJA 1469

26. SÁRA ÉS A KORBÁCS 1470

27. AZ ARANYPATKÓ 1471

28. JÖN A “TERÜLET” 1473

29. EGY KÖNYV ÉS EGY EMBER 1474

30. SZÁZ ESTE ÖRÖME 1476

31. KÁROLY GÁBOR - KÖZBESZÓLT 1477

32. A MOSZKVAI REKVIEM 1478

33. LAURA FÉRJE NYILATKOZIK 1480

34. VÉNUSZ ÉS AZ ÁLMOK 1481

35. A SZEGÉNY ERICH KOPONYÁJA 1482

36. A BOSZORKÁNY 1483

37. JÓKAI SZOBRA 1484

38. MIRE HERCEGNŐK LESZÜNK 1485

39. MAGYARUL IS TUDNAK 1486

40. KIRÁLY AZ ÁROKBAN 1487

41. A SZÍNHÁZ ÖRDÖGE 1488

42. EGY ÉRTÉKES KÖNYV 1489

43. A KÉT DARMSÄTDTER 1490

44. NAFTALI - NAFTÁLIA 1491

45. A MUKDENI LÁNGOK 1492

46. A FRANCIA KUTYA 1493

47. EGY TISZTELETES ÚRHOZ 1494

48. WESSELÉNYI 1496

49. LA TORTAJADA A PÁPÁNÁL 1496

50. A SZENTBERNÁTI BARÁTOK 1498

51. IKAROSZ 1499

52. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1501

53. SILVIAC KISASSZONY 1502

54. BORDEAUX-I SZENT GYÜLEKEZET 1503

55. MIKLÓS JUTKA KÖLTEMÉNYEI 1504

56. OLGA 1504

57. RANAVALONA 1506

58. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1507

59. NÉGYEZERÉVES BILLET DOUX 1509

60. DUSE 1510

61. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1511

62. A LÓ 1512

63. A SZERB DIÁKOK 1513

64. KÉZRŐL-KÉZRE 1514

65. A NACIONALIZMUS ALKONYA 1515

66. A FEKETE MACSKA 1516

67. AZ ÁRVIZI HAJÓS 1517

68. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1517

69. ERŐSEK ÉS GYENGÉK 1518

70. WESSELÉNYI MIKLÓS EMLÉKE 1519

71. A MIKÁDÓ DIÁKJAI 1520

72. KÉT SZAMÁR BESZÉLGET 1521

73. TARKA ESTE 1522

74. A DANCIGI HERCEGNÉ 1523

75. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1524

76. A NEMESI ELŐNÉV, ÉS A NAGY BETŰ 1525

77. KONTRA 1526

78. AZ EMBER TRAGÉDIÁJA 1527

79. SZERELEM A HARCTÉREN 1528

80. EURÓPA KAIRÓJA 1529

81. PARLAMENT A FÖLD ALATT 1530

82. ENYÉSZET 1531

83. KÖLTÖZIK A MORGUE 1533

84. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1533

85. MAGYAR CIKLUS 1535

86. SCHILLER 1536

87. EGY SZÁL MIRTUSZ 1537

88. SZOBOR-NAGYKÖVETEK 1537

89. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1538

90. A MEGFENYEGETETT TÖMEG 1540

91. MISS CHIPP 1540

92. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1541

93. PARASZTSZÍVEK 1543

94. AMIT AZ AUTOMOBIL BESZÉL 1544

95. CHIMÉRAPOLIS 1545

96. ZARÁNDOKUTAK 1546

97. MULATUNK 1547

98. UJHÁZI EDE 1548

99. A SÖTÉT SZÁRNYAK 1548

100. PÉNTEK ESTI LEVÉL 1550

101. LUX TERKA KÖNYVE 1551

102. CSOKONAI VITÉZ MIHÁLY 1551

103. KOLIBRI MAMA 1552

104. NAGYON FURCSA ESETEK 1554

105. A HÉT CSODA 1555

106. EGY KÖLTÖTT ÚTINAPLÓBÓL 1556

107. NAGYON FURCSA ESETEK 1557

108. EMIL? 1559

109. LEX-FOLCHI 1560

110. FINÁLÉ 1561

111. A SZEZON VÉGÉN 1562

112. SPANYOLOK 1563

113. NAGYON FURCSA ESETEK 1564

114. SZILÁGY VÁRMEGYE MONOGRÁFIÁJA 1565

115. STRÓFÁK A STORTHING-SZENZÁCIÓRÓL 1566

116. CRESCENS 1566

117. MAGYAR APOSTOLOK 1567

118. JÓZSEF FŐHERCEG 1568

119. ŐFELSÉGE 1570

120. EGY FÜSTBE MENT HÁZASSÁG 1571

121. EGY KIS ÜGY ÉS EGY NAGY ÜGY 1571

122. BRÓDY SÁNDOR TRAGÉDIÁJA 1573

123. MISTER VOOD MONOLÓGJA 1574

124. ALTENTEILER APÓ 1575

125. A HAZAFISÁG REVÍZIÓJA 1575

126. ULTIMÁTUM 1576

127. AKITŐL BERLINBEN FÉLNEK 1578

128. A LESZERELT KÖZTÁRSASÁG 1579

129. NAGELMACKERS GYÖRGY 1580

130. A PÁPA DURCÁSKODIK 1581

131. A MAGYAR KANADA 1582

132. BILLIÁRD-AKADÉMIA 1583

133. KÉT BOURBON 1583

134. NAGYON FURCSA ESETEK 1584

135. KÖLTŐKIRÁLYBÓL - FINÁNCMINISZTER 1585

136. EGY HOLTTEST 1586

137. HAZAFI VERAY 1587

138. JÖN-E A NAGY GÉP? 1588

139. MARY KIRÁLYNŐ SZOMORÚSÁGA 1588

140. AZ ELSŐ PIPÁS 1589

141. BEJELENTETT DISZNÓSÁGOK 1590

142. A TEMETŐ REVÍZIÓJA 1591

143. CHARLES LECOCQ HALDOKLIK 1592

144. VILMOS CSÁSZÁR REVOLVERE 1593

145. BARTET ASSZONY 1593

146. MARGITSZIGET ÉS BÁRTFA 1594

147. SHORT STORY 1595

148. MISTER ALEXANDER ESETÉBŐL 1596

149. ALFONZÓ IMÁDKOZIK 1597

150. A NÉV 1598

151. NAGYON FURCSA ESETEK 1599

152. A HALOTT HADSEREG 1600

153. VILÁG-RULETT 1601

154. VANDA, MARISKA, DÓRA 1602

155. JEGYZETEK A NAPRÓL 1603

156. A RAMLEHI REMETE 1605

157. NAGYON FURCSA ESETEK 1606

158. JEGYZETEK A NAPRÓL 1607

159. A KIRÁLY 1608

160. EGY LÁBNYOM ÉS EGY SZOBOR 1610

161. NAGYON FURCSA ESETEK 1611

162. SOMLÓ BÓDOG EGYETEMI TANÁR 1611

163. JEGYZETEK A NAPRÓL 1612

164. A GRÓFNÉ TÉVEDÉSE 1613

165. JEGYZETEK A NAPRÓL 1614

166. NAGYON FURCSA ESETEK 1615

167. EGY VÁNDORGYŰLÉS 1616

168. JEGYZETEK A NAPRÓL 1618

169. HARANGZÚGÁS UTÁN 1619

170. A STRINDBERG-IGAZSÁGOK 1620

171. KONGRESSZUSOK BUDAPESTEN 1621

172. NAGYON FURCSA ESETEK 1622

173. JEGYZETEK A NAPRÓL 1623

174. ORFEUMOK TÁJÁRÓL 1624

175. AZ IDEGENEK 1625

176. AZ ALKOHOL 1626

177. A 3 AJAX 1627

178. KATA NÉNI 1628

179. JEGYZETEK A NAPRÓL 1628

180. JEGYZETEK A NAPRÓL 1629

181. ERVIN GRÓF ISKOLÁJA 1630

182. JEGYZETEK A NAPRÓL 1631

183. AZ ÖRDÖG BIBLIÁJA 1632

184. JEGYZETEK A NAPRÓL 1633

185. A BENJIK ÉS SAVÁK 1634

186. JEGYZETEK A NAPRÓL 1635

187. JEGYZETEK A NAPRÓL 1636

FÜGGELÉK 1637

188. BJÖRNSTJERNE BJÖRNSON - A FRANCIA PÉNZRŐL 1637

189. A PÉTERVÁRI ÁGYÚMERÉNYLET 1637

190. A PÉTERVÁRI FORRADALOM 1638

191. FARSANG ÉS IRODALOM 1638

192. A “TÁNYI-TÉNYI” 1639

193. CSOKONAI 1640

194. MIKOR MINDEN FÖLFORDUL 1640

195. VÁLASZTÁSI HISTÓRIÁK 1641

196. A VAJDA BÉCSBEN 1643

197. ERDÉLYI MARIETTA - KÉPÜGYNÖK 1643

198. ÁCHIM F. ANDRÁS 1644

199. AZ OROSZ POKOL 1644

200. A LÓLÁB 1645

201. FELHÁBORÍTÓ HÍR 1646

202. A HIVATALOS LAP SAJTÓHIBÁI 1646

203. YVETTE GUILBERT 1646

204. A MUKDENI NAGY CSATA 1647

205. QUO VADIMUS? 1648

206. MAGYARORSZÁG ÉS A FRANCIA KULTÚRHARC 1649

207. FIGYELŐ 1649

208. MILYEN LEGYEN A KÖZÉPISKOLA? 1650

209. NEMO 1650

210. BALLADA A SOK ESZKIMÓRÓL 1652

211. A JÖVŐ MŰHELYE 1652

212. AZ AKADÉMIA LEGÚJABB BOTRÁNYA 1653

213. MIMI PINSON ISKOLÁJA 1653

214. PÁLMAY ILKA - VÁLIK 1654

215. RITOÓK ZSIGMOND HALÁLA 1655

216. AMNESZTIA - HEINE HENRIKNEK 1655

217. IRODALMI BÚVÁR 1655

218. EGY PORTUGÁL 1655

219. AZ AKADÉMIA DÍSZÜLÉSE 1657

220. INDIA PAPNŐJE 1658

221. VÁMBÉRY ÁRMIN ÖNÉLETRAJZA 1659

222. PRIELLE KORNÉLIA 1660

223. EGY SZOMORÚ ÉVKÖNYV 1660

224. BEHEK ISTVÁN NEMESSÉGET KÉR 1661

225. VERSÍRÓKNAK 1662

226. SZEMERE ATTILA (1859-1905.) 1662

227. AZ ISCHLI TALÁLKOZÁS 1663

228. AZ ELSŐ ESTE 1664

229. TURGENYEV SZERGEJEVICS IVÁN 1664

230. A KEGYENC 1664

231. A ZEYSING-BOTRÁNY 1665

7. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK 1666

1. A BEFŐTTES-TÁL 1666

2. IFJÚSÁGUNK 1667

3. JEGYZETEK A NAPRÓL 1667

4. JEGYZETEK A NAPRÓL 1668

5. JEGYZETEK A NAPRÓL 1669

6. AZ ŐRANGYAL 1670

7. JEGYZETEK A NAPRÓL 1671

8. ISMERETLEN KORVIN-KÓDEX MARGÓJÁRA 1672

9. ÚTI SÓHAJTÁSOK 1676

10. A CSÖPPSÉG 1677

11. A SZERELEM ISKOLÁJA 1678

12. JEGYZETEK A NAPRÓL 1678

13. A SZÍNHÁZ CSŐDJE 1679

14. JEGYZETEK A NAPRÓL 1680

15. A BOLYGÓ GÖRÖG 1681

16. AZ IGE VESZEDELME 1682

17. JEGYZETEK A NAPRÓL 1683

18. JEGYZETEK A NAPRÓL 1684

19. JEGYZETEK A NAPRÓL 1685

20. JEGYZETEK A NAPRÓL 1686

21. JEGYZETEK A NAPRÓL 1687

22. JEGYZETEK A NAPRÓL 1688

23. JEGYZETEK A NAPRÓL 1689

24. JEGYZETEK A NAPRÓL 1690

25. BUDAPEST - MONTE-CARLO 1691

26. JEGYZETEK A NAPRÓL 1692

27. A PÁRBAJ 1693

28. SZERKESZTŐI ÜZENETEK 1694

29. JEGYZETEK A NAPRÓL 1695

30. A NAGY HARMÓNIA 1696

31. JEGYZETEK A NAPRÓL 1697

32. JEGYZETEK A NAPRÓL 1698

33. SOLNESS ÉPÍTŐMESTER 1699

34. JEGYZETEK A NAPRÓL 1700

35. JEGYZETEK A NAPRÓL 1701

36. JEGYZETEK A NAPRÓL 1701

37. JEGYZETEK A NAPRÓL 1702

38. JEGYZETEK A NAPRÓL 1703

39. A NAGY ÉRZÉS 1704

40. JEGYZETEK A NAPRÓL 1705

41. JEGYZETEK A NAPRÓL 1706

42. KABOS EDE 1707

43. JEGYZETEK A NAPRÓL 1708

44. JEGYZETEK A NAPRÓL 1709

45. JEGYZETEK A NAPRÓL 1710

46. ZÉTA 1711

47. JEGYZETEK A NAPRÓL 1712

48. JEGYZETEK A NAPRÓL 1713

49. JEGYZETEK A NAPRÓL 1714

50. JEGYZETEK A NAPRÓL 1715

51. EGY ÉV - TÖRVÉNY NÉLKÜL 1715

52. JEGYZETEK A NAPRÓL 1716

53. FÖLDINDULÁS 1717

54. JEGYZETEK A NAPRÓL 1718

55. DR. KLAUSZ 1719

56. LEBONNARD APÓ 1719

57. JEGYZETEK A NAPRÓL 1720

58. JEGYZETEK A NAPRÓL 1721

59. JEGYZETEK A NAPRÓL 1722

60. A SIVATAGBAN 1723

61. JEGYZETEK A NAPRÓL 1724

62. A KISZÚRT SZEM 1725

63. JEGYZETEK A NAPRÓL 1725

64. VERSEK 1726

65. MONSIEUR X 1727

66. FALLIÈRES 1728

67. A LIPCSEI DIÁKOK 1729

68. VÉNUSZ 1730

69. ERDŐS RENÉE 1731

70. JEGYZETEK A NAPRÓL 1731

71. MAISON DE POUPÉE 1732

72. IGNOTUS KÖNYVE 1733

73. JEGYZETEK A NAPRÓL 1735

74. JEGYZETEK A NAPRÓL 1735

75. CARDUCCI HÁZA 1736

76. A KOLDUSGRÓF 1737

77. ÍRÓ A KÖNYVÉRŐL 1737

78. DÓCZI LAJOS GOETHE-FORDÍTÁSA 1738

79. PIKLER GYULA 1739

80. BACCARAT 1740

81. JEGYZETEK A NAPRÓL 1741

82. HÁROM KIS DARAB 1742

83. ZÁTONYON 1743

84. JEGYZETEK A NAPRÓL 1744

85. VADÖLŐ, BIZTOSKÉZ ÉS OROSZLÁNSZÍV 1745

86. ADY ENDRE VÁLASZA 1745

87. KIS TÖRTÉNETEK NAGYURAKRÓL 1747

88. HALDOKLUNK 1748

89. NYILATKOZAT 1749

90. EGY ÚJ ASSZONY LEVELEI 1750

91. TÁRSASÁGOK 1750

92. JEGYZETEK A NAPRÓL 1750

93. A CÁR HALAI 1751

94. JEGYZETEK A NAPRÓL 1752

95. HEINE HENRIK HALÁLÁNAK ÖTVENEDIK ÉVFORDULÓJA 1753

96. PRÓFÉCIA A GYÖNGESÉGRŐL 1753

97. HYMEN REFORMJA 1754

98. NIL VERSEI 1755

99. VÉSZI MARGIT 1756

100. JEGYZETEK A NAPRÓL 1757

101. TIZENHAT PAPI FEJEDELEM 1758

102. SHERLOCK HOLMES KALANDJAI 1758

103. JEGYZETEK A NAPRÓL 1760

104. KUN LÁSZLÓ 1761

105. CÍME NINCS! 1762

106. JEGYZETEK A NAPRÓL 1762

107. JEGYZETEK A NAPRÓL 1763

108. CSERELEÁNYOK 1764

109. A RÉPUBLIQUE BLANCHE 1764

110. JEGYZETEK A NAPRÓL 1766

111. AZ ELNÖK SZÓZATA 1767

112. DIÁKOK NÉPÁLLAMA 1767

113. AZ ÖSZTÖN 1768

114. JEGYZETEK A NAPRÓL 1769

115. HALÁLHARANG 1770

116. JEGYZETEK A NAPRÓL 1771

117. A MENEKÜLŐ EMBER 1772

118. JEGYZETEK A NAPRÓL 1773

119. BETEG A FÖLD 1773

120. JULIÁN MAGYARJAI 1774

121. JEGYZETEK A NAPRÓL 1775

122. DONKIN EDVÁRD 1776

123. CSEBI TATÁR 1777

124. A SZAMÁR GORKIJ 1777

125. ECCE EGO 1778

126. AKNAY TIBOR 1778

127. A TULIPÁN-KERT TRAGÉDIÁJA 1779

128. JEGYZETEK A NAPRÓL 1780

129. JEGYZETEK A NAPRÓL 1781

130. AZ ÖRDÖG CIMBORÁJA 1782

131. BUBICS ZSIGMOND ESETE 1783

132. SZÍNÉSZNŐK AZ UTCASARKON 1784

133. JEGYZETEK A NAPRÓL 1785

134. JEGYZETEK A NAPRÓL 1786

135. A SIRALOMHÁZBAN 1787

136. IDEGEN KÖLTŐK 1788

137. EGY POLÉMIA 1789

138. JEGYZETEK A NAPRÓL 1790

139. NERO ÉS NÉNY 1791

140. JEGYZETEK A NAPRÓL 1791

141. HÓDÍTÓ TRAFIKOK 1792

142. A JÁSZOL 1793

143. JEGYZETEK A NAPRÓL 1794

144. A PERESZLÉNYI JUSS 1795

145. KISBÁN MIKLÓS 1796

146. TELEKES BÉLA: VERSEK 1797

147. FECSKÉK 1797

148. SZERKESZTŐI ÜZENETEK 1798

149. JEGYZETEK A NAPRÓL 1798

150. A KÁTÉ 1799

151. JEGYZETEK A NAPRÓL 1800

152. ÚRI FÖLDRENGÉS 1801

153. A BÉKE VEREBEI 1802

154. GORKIJ ÉS ANDREJEVA 1804

155. JEGYZETEK A NAPRÓL 1805

156. HOL A BOLDOGSÁG? 1806

157. SAN FRANCISCO 1807

158. MARY ANN 1808

159. JEGYZETEK A NAPRÓL 1809

160. KÉNYES ÜGY 1810

161. CASTELAR IGAZSÁGA 1810

162. NAGYON FURCSA ESETEK 1811

163. AZ ARANYGYAPJÚ 1812

164. TŰNŐDÉSEK MÁJUS NAPJÁN 1812

165. POLITIKA ÉS IRODALOM 1813

166. NAPLEGENDA 1814

167. JEGYZETEK A NAPRÓL 1815

168. VÁROSÉPÍTŐ NÉPEK 1816

169. A BOLDOGSÁG FÁTYOLA - A PLETYKA 1816

170. NAGYON FURCSA ESETEK 1817

171. EGY MÁSIK VÁLASZTÁS 1818

172. JEGYZETEK A NAPRÓL 1819

173. A PIARISTÁK 1820

174. JEGYZETEK A NAPRÓL 1821

175. BOCSKAI ISTVÁN 1822

176. TRISTIA 1822

177. JEGYZETEK A NAPRÓL 1823

178. A MERÉSZ BAJUSZÚ ÁLMODÓ 1824

179. JEGYZETEK A NAPRÓL 1825

180. SARAH ÉS PÁRIZS 1825

181. EGY ÚJ SOMLÓ-ÜGY 1826

182. EGY TÖRTÉNELMI KÉZSZORÍTÁS 1828

183. A MINISZTER-KOSSUTH ÉS A KOSSUTH-ELVEK 1828

184. JEGYZETEK A NAPRÓL 1829

185. IBSEN MEGHALT 1829

186. KULTÚRKÉPEK 1831

187. JEGYZETEK A NAPRÓL 1832

188. REVOLVER A NEMZETGAZDASÁGBAN 1833

189. JEGYZETEK A NAPRÓL 1833

190. JEGYZETEK A NAPRÓL 1834

191. A GONDOLAT ELLEN 1836

192. EGY KÍSÉRTET 1836

193. AZ ISTENTELEN DIÁK 1837

194. JEGYZETEK A NAPRÓL 1838

195. SZEGÉNY JOLBEY MIKLÓS 1839

196. EGY NAGY ASSZONY 1839

197. JOLBEY MIKLÓS ESETE 1840

198. “SŐT ÉPPEN ELLENKEZŐLEG” 1840

199. STRÓFÁK SZÍNPADI NŐKRŐL 1841

200. JEGYZETEK A NAPRÓL 1841

201. EGY ÚJ SZOBORRA 1842

202. AZ ELSŐ TRAGÉDIA 1843

203. JEGYZETEK A NAPRÓL 1844

204. PROLÓGUS 1844

FÜGGELÉK 1846

205. RADÓ ANTAL ÚJ VERSES-KÖNYVE 1846

206. SZÁSZ KÁROLY (1829-1905) 1846

207. AZ ÚJ HARC 1846

208. MAKSZIM GORKIJ 1848

209. AZ ÚJ SZÁZAD 1848

210. A ZEYSIG-PÖR VÉGTÁRGYALÁSA 1848

211. A FIGYELŐ - UTOLSÓ SZÁMA 1849

212. SUSANNE DESPRÈS UTOLSÓ FELLÉPÉSE 1849

213. DEÁK FERENC 1850

214. POGÁNY VERSEK 1850

215. GIZY 1850

216. A LEÁNYKA JUBILEUMA 1851

217. A NEMI ÉLET ÉS A GYERMEK 1851

218. FEDÁK SÁRI A KIRÁLY SZÍNHÁZBAN 1851

219. MAGYAR IRODALOM A SORBONNE-ON 1851

220. A FÜRGE NEMZETI SZÍNHÁZ 1852

221. ÍRÓK 1852

222. “MEDDŐ KÖZJOGI HARCOK” “KENYÉR ÉS JOG” 1852

223. ISTÓCZY - JELENTKEZIK 1853

224. A PÉNZ 1853

225. MADAME CURIE - EGYETEMI TANÁR 1853

226. ZSAZSA ÉS A GYŰSZŰ 1853

227. A MESTER BUDAPESTEN 1854

228. EÖTVÖS KÁROLY 1854

229. MIKOR VOLTAK BECSÜLETESEK? 1855

230. EGY KITŰNŐ ÖTLET 1855

231. CSAK NEM AZÉRT TALÁN? 1855

232. “MARADJANAK A TEMPLOMBAN” 1856

233. HAZUDIK? 1856

234. NÁSZUTAZÁS A KASZÁRNYÁBAN 1857

235. ARATÁS ELŐTT? ARATÁS UTÁN? 1857

236. JÁNOS PAP 1858

237. MAGYAR BESZÉD 1858

238. ZÁRT AJTÓK MÖGÖTT 1858

239. A NÉVJEGY IS VÍVMÁNY? 1859

240. SZEGÉNY MAGYARORSZÁG GYÓGYÍTÁSA 1859

241. BOROSTYÁN SÁRI 1859

242. TANÁRJELÖLT 1860

243. ÉRTESÍTŐ A - SEMMIRŐL 1860

8. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK 1862

1. PÁRIZSIG 1862

2. A SZAJNA MELLŐL 1863

3. ÚJ HARCOK ELŐTT 1864

4. AZ ABEL BONNARD-OK 1865

5. A SZAJNA MELLŐL 1867

6. A SZAJNA MELLŐL 1868

7. A HAZASZERETET REFORMJA 1869

8. A SZAJNA MELLŐL 1870

9. A SZALONOK CSŐDJE 1871

10. A “CHER COMTE” 1872

11. MAGYAR FIGURÁK PÁRIZSBAN 1873

12. JÓSLÁSOK MAGYARORSZÁGRÓL 1875

13. MAGYAR FIGURÁK PÁRIZSBAN 1876

14. IBSEN ÉS MISTRAL 1877

15. A SZAJNA MELLŐL 1879

16. A SZAJNA MELLŐL 1880

17. A SZAJNA MELLŐL 1881

18. KÓBORLÁSOK PÁRIZS KÖRÜL 1882

19. SOROLLA Y BASTIDA 1883

20. AZ IRODALMI KÖZTELEK 1884

21. A SZAJNA MELLŐL 1885

22. MAGYAR FIGURÁK PÁRIZSBAN 1886

23. AZ IDEGEN NŐK 1887

24. A SZAJNA MELLŐL 1887

25. AKIKRE NYÁRON EMLÉKEZÜNK 1889

26. SZLÁV ZSIDÓK PÁRIZSBAN 1890

27. A SZAJNA MELLŐL 1891

28. SZOCIALIZMUS ÉS ORTOGRÁFIA 1892

29. A LE FOYER ÜGYE 1893

30. EGY KIS KATONÁSDI 1894

31. A BELGÁK 1895

32. KÓBORLÁSOK PÁRIZSBAN 1897

33. DICTATUS PAPAE 1898

34. A SZŰZ GONDOLKOZÓK 1899

35. ANATOLE FRANCE VALLÁSA 1900

36. A SZAJNA MELLŐL 1901

37. EGY KIS IRODALOM 1903

38. GUILLOTIN DOKTOR KÉSE 1904

39. PAPOK ÉS BŰNÖK 1904

40. EGY OKOS “GAFFE” 1906

41. MÁGNÁSOK 1907

42. ÚJ MARSEILLAISE 1908

43. A NAGY ELLENSÉG 1908

44. EGY MAGYAR PROBLÉMA 1909

45. NEM JÓ EMBEREK 1910

46. ÜGYVÉDEK, ÚJSÁGÍRÓK, ORVOSOK 1912

47. LOTI ÚJ KÖNYVE 1913

48. BETHLÉEM ABBÉ INDEXE 1913

49. LEVÉL AZ ARISZTOKRÁCIÁRÓL 1914

50. ÚTI LEVELEK 1915

51. ÚTI LEVELEK 1916

52. ÚTI LEVELEK 1917

53. AZ ŐSZI VELENCE 1918

54. A MARSEILLE-I KIÁLLÍTÁS 1919

55. ÚTI JEGYZETEK 1920

56. A KIS NÉPSZERŰSÍTŐK 1922

57. A LAGUNÁKON 1922

58. JEGYZETEK 1924

59. ÚTI LEVELEK 1925

60. ALBERT HERCEG 1926

61. ÚTI JEGYZETEK 1927

62. JEGYZETEK 1928

63. AZ ÓPIUM 1930

64. JEGYZETEK 1930

65. RIVIÉRAI KÉPEK 1932

66. A MAI ARÉNA 1933

67. A CANNES-I NÁSZ 1934

68. BRUMMELL ÉS A BUDAPESTI DANDYZMUS 1935

69. CLEMENCEAU ÉS AZ ÚJSÁGÍRÓK 1936

70. LA BARRE - DÓZSA GYÖRGY 1937

71. LEVÉL A RIVIÉRÁRÓL 1938

72. AZ ÚJ NÓTA 1939

73. PAUL GAUGUIN 1940

74. SZERELEM ÉS SZÍNPAD 1942

75. A SZAJNA MELLŐL 1942

76. PÁRIZS ÉS GÖRÖGJEI 1943

77. GABRIEL SYVETON 1944

78. A LELKEK FORRADALMA 1946

79. KÖLTŐK 1946

80. “ITE MISSA EST” 1948

81. KÁLVINISTÁK ÉS SZOCIALIZMUS 1949

82. AZ EGYKE 1951

83. ADÓ A NEMESSÉGRE 1952

84. HEINE HENRIK KESERŰ 1953

85. ÜNNEP UTÁN 1955

86. HISTÓRIA ASSZONY PAJKOSSÁGA 1956

87. PÁRIZSI JEGYZETEK 1957

88. PÁRIZSI JEGYZETEK 1958

89. A COURRIER EUROPÉEN 1959

90. NÉHÁNY PÁRIZSI HÍR 1961

91. PÁRIZSI JEGYZETEK 1961

92. PÁRIZSI JEGYZETEK 1963

93. A VOLNEY TANULSÁGA 1964

94. PÁRIZSI JEGYZETEK 1965

95. PÁRIZS, AZ ÚJ ÉVA ÉS A SZERELEM 1966

96. ARCKÉPEK 1967

97. A VEREKEDŐ EGYHÁZ 1968

98. A KÜLFÖLD ÉS A KOALÍCIÓ 1969

99. ROUSSEAU ÉS LEMAITRE 1970

100. ARCKÉPEK 1971

101. IBSEN ÉS SETTIMIO 1971

102. ÖREG ÉS IFJÚ ÍRÓK 1973

103. ARCKÉPEK 1974

104. STRÓFÁK MARDI-GRAS-RÓL 1975

105. PÁRIZSI JEGYZETEK 1977

106. AZ ÚJ EGYHÁZ 1978

107. PÁRIZSI JEGYZETEK 1978

108. VÁLASZ TÓTH BÉLÁNAK 1979

109. PÁRIZSI JEGYZETEK 1981

110. PÁRIZSI JEGYZETEK 1982

111. WILLY ÉS COLETTE 1983

112. PÁRIZSI JEGYZETEK 1984

113. ARCKÉPEK 1985

114. “LEGYEN VILÁGOSSÁG” 1986

115. ÁLLAMFÉRFIAK ISKOLÁJA 1987

116. KÉPEK A FRANCIA ISKOLÁBÓL 1988

117. A SZABAD GONDOLAT PÁPÁJA 1989

118. A PIKTURA-BÁBEL 1991

119. PÁRIZSI JEGYZETEK 1992

120. MAGYAR VILÁG PÁRIZSBAN 1993

121. PÁRIZSI JEGYZETEK 1994

122. LÁTOGATÁSOK 1995

123. A GRAND GUIGNOL 1996

124. A VATIKÁNI BÖRZE 1997

125. PÁRIZSI JEGYZETEK 1998

126. A MEGSZÁLLOTT PÁRIZS 1999

127. HARC JEANNE KÖRÜL 2000

128. AZ ÚJ BONAPARTE 2001

129. PÁRIZSI JEGYZETEK 2002

130. JEAN ALLEMANE KÖNYVE 2004

131. EGY SZEGÉNY SZALON 2005

132. PÁRIZSI JEGYZETEK 2006

133. MAGYAROK A PÁRIZSI NAGY SZALONBAN 2007

134. EGY-KÉT PÁRIZSI HÍR 2008

135. STRAUSS SALOMÉJA PÁRIZSBAN 2009

136. A PÁPA PÉNZE 2010

137. AZ Ő FRANCIA BARÁTAIK… 2010

138. “NÉGY FAL KÖZÖTT” 2011

139. PÁRIZSI JEGYZETEK 2013

140. HUGUES LE ROUX ÉS KOSSUTH LEVELE 2014

141. PÁRIZSI JEGYZETEK 2015

142. HA A BACILUST FÖLFEDEZIK 2016

FELJEGYZÉSEK 2018

143. II. PÁRIZSI NOTESZKÖNYV 2018

CIKKEK, TANULMÁNYOK 2022

144. JEGYZETEK A NAPRÓL 2022

145. AKIKET HALOTTAKKAL GYILKOLTATNAK 2023

146. SZEGÉNY, SZEGÉNY HUSZÁRTISZTEK 2024

147. ZENGAN ÉS DRAGOJ 2024

148. FLAMMARION ÚJ KÖNYVE 2025

149. MIÉRT BÁNTJÁK A KASSZÍRNŐT? 2027

150. A VILÁGOSSÁG LOBOGÓJA ALATT 2028

151. SZERELEM ÉS DÍJ 2029

152. A FIÚK IS GAZEMBEREK 2030

153. ERNESTO ÉS ADELAIDE 2030

154. MINISZTER A TALÁLKOZÓN 2031

155. A MAGYAR NEMESSÉG 2033

156. JÖHET MÁR CSULALONGKORN 2033

157. EGY PASSZÍV REZISZTENCIA 2034

158. EGY SZÉP SZENZÁCIÓ 2035

159. JEGYZETEK A NAPRÓL 2036

160. MAGDOLNA GRÓFNŐ TÉVEDÉSE 2037

161. JEGYZETEK A NAPRÓL 2038

162. JEGYZETEK A NAPRÓL 2039

163. AZ EGYHÁZ KÍNJA 2040

164. AZ ALKALMI IGAZMONDÓK 2041

165. KIS PÁRIZSI SZENZÁCIÓK 2042

166. AZ OLÁH GIMNAZISTÁK 2043

167. JEGYZETEK A NAPRÓL 2043

168. A SZARVAS-CSÁRDA KÖRÜL 2044

169. BEÖTHY ÚR SZÍNHÁZAI 2046

170. JEGYZETEK A NAPRÓL 2047

171. JEGYZETEK A NAPRÓL 2048

172. EGY ELRABLOTT KOSSUTH-NÓTA 2049

173. A HERING ÉS A TÖBBI 2050

174. JEGYZETEK A NAPRÓL 2051

175. ABBÁZIA LEGSZEBB HÖLGYEI 2052

176. FEKETE VIZEKEN 2053

177. JEGYZETEK A NAPRÓL 2055

178. MIÉRT VEREKEDNEK A VIDÉKI ÚJSÁGÍRÓK? 2056

179. JEGYZETEK A NAPRÓL 2057

180. DE CAUX MIMI SÍREMLÉKE 2058

181. A TÖRTÉNELMI PELLAGRA 2059

182. JEGYZETEK A NAPRÓL 2060

183. AZ ELROMLOTT HÍD 2061

184. DÁNIEL ÉS PÁRIZS 2061

185. JEGYZETEK A NAPRÓL 2062

186. NAGY ÚR A FŐSZOLGABÍRÓ 2063

187. JEGYZETEK A NAPRÓL 2064

188. MEZEI ÉS PASQUALI 2065

189. CHÉLARD ÚR LAPJA 2066

190. JEGYZETEK A NAPRÓL 2067

191. TÁRKÁNY ÉS KERPENYEST 2068

192. MÁGNÁSOK ÉS OLÁH CIGÁNYOK 2069

193. JEGYZETEK A NAPRÓL 2070

194. ORSZÁGOS VÁROS PUSZTASZEREN 2071

195. KIS SZENZÁCIÓK NAGY NŐKRŐL 2072

196. PIUS PÁPA ÉS A NŐK 2073

197. JEGYZETEK A NAPRÓL 2074

198. AZ ASSZONY ÉS A PARASZT 2075

199. BÖLCS BIÁSZ ELŐADÁSAIBÓL 2076

200. JEGYZETEK A NAPRÓL 2077

201. BÖLCS BIÁSZ ELŐADÁSAIBÓL 2078

202. JEGYZETEK A NAPRÓL 2078

203. SAJÁT LÁBÚLAG RÚGJÁK EGYMÁST 2079

204. JEGYZETEK A NAPRÓL 2080

205. VUCSKOVICSNÉ GYERMEKET AKART 2081

206. KIS SZENZÁCIÓK - NAGY NŐKRŐL 2082

207. JEGYZETEK A NAPRÓL 2083

208. BÖLCS BIÁSZ ELŐADÁSAIBÓL 2084

209. JEGYZETEK A NAPRÓL 2085

210. JEGYZETEK A NAPRÓL 2086

211. MAGYARORSZÁG AZ ÚJ HELLÁSZ 2087

212. BÖLCS BIÁSZ ELŐADÁSAIBÓL 2088

213. PUSZTASZEREN 2089

214. KÁRTYÁZNAK, ISZNAK, ÖLNEK 2090

215. JEGYZETEK A NAPRÓL 2091

216. EGY GYÁMOLTALAN ÓRIÁS 2092

217. A TISZTELETES ÚR 2093

218. JEGYZETEK A NAPRÓL 2094

219. JEGYZETEK A NAPRÓL 2094

220. PÁRIZS ÉLNI KEZD 2095

221. KIKÉ LEGYEN BUDAPEST? 2096

222. JEGYZETEK A NAPRÓL 2097

223. KÉNYSZERŰ INKOGNITÓK MAGYARORSZÁGON 2098

FÜGGELÉK 2100

224. MERJÜNK GONDOLKOZNI 2100

225. A FELHÁBORODÁS 2101

226. AZ ERKÖLCSÖS ESPERES 2102

227. GIRON HÁZASODIK 2102

228. PAULUS 2102

229. A DICSŐSÉG HATÁRAI 2103

230. HENRI BERNSTEIN ÚJ DARABJA 2103

123. HENRY BATAILLE ÚJ DARABJA 2104

232. SARAH BERNHARDT ÚJ SZEREPE 2105

233. MILLIÓS ÜZLETEK: SZÁZEZRES PROVÍZIÓK 2105

234. APPONYI ÉS FRANCIAORSZÁG 2106

235. AZ ANTOINE-SZÍNHÁZ ÚJ DARABJA 2107

236. A SZTRÁJKOLÓK GYERMEKEI 2108

237. IDŐK JELE 2108

238. TRISTAN BERNARD ÚJ DARABJA 2109

239. TERÉZ ÉS NŐVÉREI 2109

240. FRANCIA TISZTEK A JAPÁN HADSEREGBEN 2110

241. NAPÓLEON GYOMRA 2110

242. MAETERLINCK ÚJ DARABJA 2111

243. A VETÉLYTÁRS 2112

244. DRÁMA XVII. LAJOSRÓL 2112

245. TOLSZTOJ MEGHALT? 2113

246. EGY ELŐKELŐ VADHÁZASSÁG 2114

247. “MADELEINE, GYERE VISSZA!” 2115

248. NAGYKÁROLY 2115

249. A LOUVRE TULAJDONOSA A - BECSÜLETREND NAGYKERESZTESE 2116

250. MEGÖLTE AZ ÖRÖM 2116

251. A WEKERLE BANKETTJE 2117

252. A MI VISZONYAINK 2118

253. CSIRKEFOGÁS A MOZI SZÁMÁRA 2119

254. A SZIÁMI KIRÁLY TACSKÓI 2119

255. HUMBERTÉK SORSA 2120

9. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK 2122

I. JEGYZETEK A NAPRÓL 2122

2. A KÁLVINISTA KARDINÁLIS 2123

3. PÜSPÖK URAK KÖRÚTON 2124

4. PÁRIZSI LEVÉL 2125

5. JEGYZETEK A NAPRÓL 2126

6. ELTŰNT FIATAL POÉTA 2126

7. MAGYARORSZÁG ÚJJÁSZÜLETÉSE 2128

8. JEGYZETEK A NAPRÓL 2128

9. A HÁLÁS UTÓKOR 2129

10. WERBŐCZI ÉS AZ Ő NÉPE 2130

11. SZÉCHENYI ISTVÁN DICSŐSÉGE 2132

12. A FEKETE LOBOGÓ 2132

13. TIZENÖTMILLIÁRDOS HAZAFIASSÁG 2134

14. BAJ VAN A PARASZTTAL 2135

15. KIS SZENZÁCIÓK PÁRIZSBÓL 2136

16. JEGYZETEK A NAPRÓL 2137

17. PIKLER - THALAMAS 2138

18. JEGYZETEK A NAPRÓL 2139

19. A NAGY MIKLÓS 2140

20. JEGYZETEK A NAPRÓL 2141

21. STEFFENS ÚR DINER-JE 2142

22. HELÉNA-KÉRDÉS 2143

23. JEGYZETEK A NAPRÓL 2143

24. HÍRES NŐK ESETEI 2144

25. ANDRÁSSY ÉS A DARABONTOK 2145

26. JEGYZETEK A NAPRÓL 2147

27. AZ ÚRI BANDA 2147

28. FIATAL TANÁR ÉS DIÁKJAI 2148

29. A NAGY BÖRTÖN 2149

30. HALOTT KÖLTŐ KRITIKÁJA 2150

31. JEGYZETEK A NAPRÓL 2151

32. JEGYZETEK A NAPRÓL 2152

33. TEMETŐ AZ ORSZÁG 2153

34. GLOSSZÁK 2154

35. BJÖRNSON - DON QUIJOTE 2156

36. EGY JUBILEUM 2157

37. A JUSTH-AFFÉR 2158

38. GYÖRGY KIRÁLY MULAT 2159

39. EJH, EJH, DURI JÓZSEF 2160

40. GLOSSZÁK 2161

41. MAGYAR ESETEK ÉS A KÜLFÖLD 2162

42. A NÉPPÁRT JÓ DOLGA 2163

43. A BOLTOS DOKTOR 2164

44. KEMÁL BEJ DEBRECENBEN 2165

45. PÁRIZSI MAGYAR DOLGOK 2166

46. GLOSSZÁK 2167

47. FEDÁK ÉS A GYORSHAJTÁS 2168

48. FEKETE-KÉZ ÉS FEHÉR-KÉZ 2169

49. VADÁSZAT PUSZTASZER KÖRÜL 2169

50. GLOSSZÁK 2170

51. EGYETLEN ORVOSSÁG: A HARAKIRI 2172

52. A GYERMEK, A GYERMEK 2173

53. A SUSZTER KÉT ESETE 2174

54. “ZÉ” ÉS “CETT” 2174

55. ESETEK KIS-MAGYARORSZÁGBÓL 2176

56. FEJEDELMI SZENZÁCIÓK 2177

57. GLOSSZÁK 2177

58. A LEGBÚSABB PÁRT 2179

59. KISS JÓZSEF 2181

60. ÉLJEN A VÁRMEGYE 2181

61. ÓH, BENKŐ ÚR 2183

62. MIKOR A DRÉHEREK VÁLNAK 2184

63. LUEGER V. B. T. T. 2184

64. A FÉLKEZŰ SIKKASZTÓ 2186

65. DUCURA DUMBRAVA 2186

66. A MARADISÁG HITVALLÁSA 2187

67. ÜDVÖZÖLJÜK GYÜRKY ÖDÖNT 2188

68. ÖNGYILKOSSÁGOK AZ IRODALOMÉRT 2189

69. SZENT ÜZLETEK 2190

70. HA MOMMSENÜNK VOLNA 2190

71. TÜNTETNEK AZ ÖREGEK 2191

CIKKEK, TANULMÁNYOK, FELJEGYZÉSEK 2193

72. B. Ú. É. K. 2193

73. “A BIHARI ISTEN” 2194

74. JEGYZETEK A NAPRÓL 2195

75. JEGYZETEK A NAPRÓL 2196

76. “KI MIT ADHAT, ADJON” 2197

77. A HARDEN-PÖR - GYANÚS 2198

78. A SZENT ANYASÁG 2198

79. JEGYZETEK A NAPRÓL 2199

80. DARÁNYI ÉS A TÖRTÉNELMI FÁK 2200

81. PÁRIZSI LEVELEK 2201

82. JEGYZETEK A NAPRÓL 2202

83. JEGYZETEK A NAPRÓL 2203

84. CSÁSZ. KIR. KEGYELMEK 2205

85. A LÁNCHÍD LEVELE 2206

86. JEGYZETEK A NAPRÓL 2206

87. HARCRA KÉSZÜL A VÁRMEGYE 2207

88. A TARJÁN-BOTRÁNY 2208

89. A HAZUGOK ORSZÁGA 2209

90. JEGYZETEK A NAPRÓL 2210

91. AKIK NEM HÁZASODNAK 2211

92. EGY MAGYAR DRÁMA 2212

93. RÓZSIKA ÉS GLADYS 2212

94. NEHÉZ IDŐK. MIÉRT? 2213

95. GÖRGEY ÉS HÓDOLÓI 2215

96. JEGYZETEK A NAPRÓL 2216

97. A CSÁSZÁR KATONÁI 2217

98. JEGYZETEK A NAPRÓL 2218

99. AZ ÚJ KONTOK 2219

100. JEGYZETEK A NAPRÓL 2220

101. A FALU NEM HARAGSZIK 2221

102. A MAGYAR PIMODÁN 2222

103. JEGYZETEK A NAPRÓL 2233

104. JEGYZETEK A NAPRÓL 2234

105. A FALÁS RENDJE 2235

106. JEGYZETEK A NAPRÓL 2235

107. TINTASZAGÚ SZERELEM 2236

108. NIETZSCHE ÉS ZARATHUSTRA 2238

109. JEGYZETEK A NAPRÓL 2240

110. SZÍNHÁZ ÉS MOZI 2241

111. HASZONTALAN EMBERVADÁSZAT 2242

112. JEGYZETEK A NAPRÓL 2243

113. EGY POÉTA-GRÓFNÉ 2244

114. JEGYZETEK A NAPRÓL 2245

115. MÁGNÁSOK ÉS PÜSPÖKÖK URADALMA 2246

116. JEGYZETEK A NAPRÓL 2247

117. FORRADALOM VAN 2248

118. JEGYZETEK A NAPRÓL 2250

119. A KLERIKÁLIS MORÁL 2251

120. JEGYZETEK A NAPRÓL 2252

121. APPONYI ÉS A FORRADALOM 2252

122. EGY GYÖNGE KÜRTSZÓ 2253

123. AZ “ÁRTATLANOK” 2254

124. A BABONA SZÁZADA 2255

125. A KULTÚRA NEVÉBEN 2256

126. EMBEREK ÉS TRAGÉDIÁK 2257

127. EGY FALUSI EMBER NAPLÓJÁBÓL 2258

128. EGY FALUSI EMBER NAPLÓJÁBÓL 2259

129. EGY FALUSI EMBER NAPLÓJÁBÓL 2260

130. POLITIKA ÉS KULTÚRA 2261

131. A “SZILÁGY” BŰNE 2261

132. EGY FALUSI EMBER NAPLÓJÁBÓL 2263

133. JEGYZETEK A NAPRÓL 2263

134. A RÉSZEG HAJÓ 2264

135. [KÜLÖNÁLLÓ NOTESZLAPOK] 2265

136. FALUSI LEVÉL - PÁRIZSBÓL 2266

137. A NÉPEK ÖSSZEFOLYNAK 2267

138. PÁRIZSI JEGYZETEK 2268

139. PÁRIZSI LEVÉL 2268

140. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2269

141. JÚNIUS 14. ÉS JÚLIUS 14. 2271

142. ÚJ VALLÁSALAPITÓK 2271

143. ANTISZEMITA ZSIDÓK 2272

144. BOJKOTT A DEMOKRÁCIÁRA 2273

145. SZŰZ MÁRIA ZAVARBAN VAN 2274

146. A FÖLD MEG A VÁROS 2274

147. “A MAGYAR GRÓF” 2275

148. MI LESZ A RÓZSALEÁNYOKKAL? 2276

149. LOURDES-BAN FOLYNAK A CSODÁK 2277

150. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2278

151. SERVET SZOBRA ÉS A TORDAI PAPOK 2279

152. VIVE LE ROI? 2280

153. A VOKS ELLEN 2281

154. SAGAN HERCEG SZERENCSÉJE 2282

155. AZ EGYHÁZ - SZORUL 2283

156. FÖLJEGYZÉSEK 2284

157. A LEGSZOMORÚBB ÁLLATOK 2286

158. MEGSZERETTETIK A HAZÁT 2287

159. ASSZONNYAL A BAKON 2288

160. IDEGEN FORRADALMÁROK PÁRIZSBAN 2289

161. MAGYAR ÉS LENGYEL 2291

162. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2292

163. KORTÖRTÉNETI JEGYZETEK 2294

164. FRANCIA-E PÁRIZS? 2296

165. [A HOLNAP] 2298

166. PAOLI ÚR EMLÉKEI 2300

167. SZENT ALBERT LEVELE 2302

168. A FÖLD FOROG TOVÁBB 2303

169. JÓKAI-EMBEREK 2303

170. JEGYZETEK A NAPRÓL 2304

171. JEGYZETEK A NAPRÓL 2305

172. A NEMESI FÖLKELÉS 2307

173. A DUK-DUK AFFÉR 2308

174. A DUK-DUK AFFÉRHOZ 2310

175. GEORGES EEKHOUD 2311

176. A JÖVŐ FÉSZKE 2313

177. KRISZTUS URUNKNAK ÁLDOTT SZÜLETÉSÉN 2314

CIKKEK, TANULMÁNYOK 2317

178. SZINI GYULA 2317

179. AZ ÉLET LOBOGÓJA ALATT 2320

180. IRODALMI HÁBORGÁS ÉS SZOCIALIZMUS 2322

181. MAGYAR LELKEK FORRADALMA 2324

182. PÁRIZSI LEVÉL 2326

183. ÍRÓK ÉS GAZEMBEREK 2328

184. “TÁRSASÁGBELI” HÖLGYEK A SZÍNPADON 2329

185. HOGYAN CSINÁLÓDNAK AZ ESEMÉNYEK? 2331

186. LA FEMME FATALE 2332

187. JÖNNEK AZ ASSZONYOK 2333

188. A SZAJNA MELLŐL 2335

189. LEVÉL A RIVIÉRÁRÓL 2336

190. AZ OMNIBUSZ TETEJÉRŐL 2338

191. A LEGÉRDEKESEBB MINISZTERELNÖK 2339

192. GEISTIGE ELEPHANTIASIS 2340

193. VADAK, TÖRPÉK, MAJMOK 2343

194. NEM LESZ FORRADALOM 2345

195. A NAGY VÉLETLEN 2346

196. TÁRLATOK, HECCEK, DIVATOK 2348

197. AMIRŐL PÁRIZS BESZÉL 2349

198. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2351

199. SÉTÁK EGY BOMBA KÖRÜL 2352

200. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2354

201. “MINDENT A FÓRUMRA” 2355

202. AZ AUTOMOBILOK ORSZÁGÚTJÁN 2357

203. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2358

204. [ÖNÉLETRAJZ] 2360

205. A MAGYAR PÁRIZS 2361

206. PÁRIZS, AZ ASSZONY-VÁROS 2362

207. DON JUAN KUDARCA 2363

208. HALOTT ÍRÓK MEGRÁGALMAZÁSA 2365

209. MÓRICZ ZSIGMOND 2366

210. MUNATIUS PLANCUS VÁROSÁBAN 2368

211. ANATOLE FRANCE ÚJ LEGENDÁS KÖNYVE 2370

212. LESZNAI ANNA VERSEI 2371

213. FERRER ÉS A LEGENDA 2372

214. FÉLELEM ÉS ÍRÁS 2373

215. GYULAI PÁL 2376

FÜGGELÉK 2377

216. A SZŰZIES APPONYI 2377

217. TÖMÖR JELLEMZÉS 2378

218. A GYÁRIPAROSOK 2378

219. A VÁROSOK 2379

220. FRANCIA SZÍNÉSZEK A MAGYAR SZÍNHÁZBAN 2379

221. AZ ÁRVA JÓKAI-SÍR 2380

222. ACHIM ANDRÁS ÜZENETE 2380

10. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK 2382

1. SOKALLJÁK AZ ÉHBÉRT 2382

2. PORTUS HERCULIS MONOECI 2383

3. POÉTA ÉS PUBLIKUM 2390

4. AZ ISTEN AZ IRODALOMBAN 2393

5. IRODALOM HÍRLAPFORMÁBAN 2393

6. UNE LETTRE DE M. ENDRE ADY 2394

7. PÁRIZS SZÖRNYŰ NAPJAIBÓL 2395

8. PÁRIZSI LEVELEK 2396

9. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2397

10. AZ IRODALOM DIVATJA 2398

11. PIROS ÉS FEKETE 2399

12. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2401

13. A KÉT PÁRIZS 2403

14. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2404

15. LA VIERGE FOLLE 2405

16. KABOS EDE KÖNYVE 2405

17. STRÓFÁK A CHANTECLERRŐL 2406

18. PAPADIAMANTOPULOS KIS POÉTÁI 2407

19. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2409

20. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2410

21. A LEGÍRÓBB ÍRÓ 2411

22. EGY HÍRES BUKOTT KÉPVISELŐ 2413

23. JEGYZETEK A SZAJNA MELLŐL 2414

24. A PARASZT NIETZSCHÉK 2415

25. CSENDES VÁLSÁGOK 2417

26. A FORRADALMÁR PETŐFI 2418

27. “A LA MANIÈRE DE…” 2419

28. AZ IMPERIALE SIRATÁSA 2420

29. VERLAINE ÉS CARRIÈRE 2421

30. LA CHÂTEAU DE LA BELLE-AU-BOIS-DORMANT 2423

31. KI LESZ A MIKSZÁTH? 2424

32. REINITZ: ADY-DALOK 2425

33. LUCIEN 2426

34. PETŐFI NEM ALKUSZIK 2428

35. SHAW BERNÁT: “THE DOCTOR’S DILEMMA” 2440

36. JÓSLÁSOK ÉS JAVALLÁSOK 2442

37. “A KÖLTŐI NYELV ÉS CSOKONAI” 2444

38. “A SZÖRNYŰSÉGES HARCZ” 2446

39. VAN-E MAGYAR NYELV? 2446

40. A TANÁROK DOLGA 2448

41. ELŐSZÓ 2448

42. SZAVAK A PATVARBAN 2448

43. MOLNÁR FERENC SZÍNPADA 2449

44. A ROBBANÓ ORSZÁG 2451

45. VALLOMÁS 2452

46. [NYILATKOZAT ÍRÓI TERVEIRŐL] 2452

47. STRÓFÁK “BUDA HALÁLÁ”-RÓL 2453

48. [A BÖRZÉRŐL] 2454

49. EZ NEM REHABILITÁCIÓ 2455

50. AZ ASSZONY ELLEN 2456

51. FICÁNKOL A PARLAMENT 2457

52. VÁROSOS MAGYARORSZÁG 2459

53. A NAGYKÖVET ÚR 2460

54. A JÓKAI EMBERE 2461

55. HÁROM ARISZTOKRATA BUKÁS 2462

56. HIRTELEN, RÖVID SZENTENCIÁK 2463

57. ELŐSZÓ 2464

58. A TARISZNYÁS EMBER 2465

59. UTAK ÉS CSALÓDÁSOK 2466

60. [MAGYAR ÍRÓK SZERVEZKEDÉSE] 2468

61. LA FANCIULLA DEL WEST 2469

62. KÉT MEGGYŐZŐDÉSŰ EMBEREK 2469

63. UTAK ÉS CSALÓDÁSOK 2470

64. [LEVÉL A VILÁG SZERKESZTŐJÉHEZ] 2471

65. LEVELEK SZENT ALAJOSHOZ 2472

66. KÁLVIN HÍVŐI TÉRDEPELNEK 2474

67. DISPUTA 2475

68. AZ ŐSZI MÜNCHEN 2477

69. DISPUTA 2478

70. JELKYEK ÉS CSOMAIAK 2479

71. A KÁROLYIAK BIRODALMÁBAN 2480

72. A REGÉNY ROMLÁSA 2482

73. DISPUTA 2483

74. ÚJ, SZELÍD JEGYZETEK 2484

75. A ZILAHI INTERNÁTUS 2485

76. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2485

77. ÜNNEPRONTÁS 2486

78. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2488

79. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2489

80. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2490

81. IRODALOMPOLITIKA 2492

82. [IRODALOMPOLITIKA] 2493

83. [SEMPER IDEM] 2494

84. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2494

85. A SERLEGES MAGYARORSZÁG 2495

86. DISPUTA 2496

87. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2498

88. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2499

89. BIRÓ ÉS PEKÁR 2500

90. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2501

91. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2502

92. AZ ÚRISTEN NEVÉBEN 2504

93. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2505

94. [AZ ÍRÓI BECSÜLET] 2506

95. JÁSZI OSZKÁR KÖNYVE 2507

96. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2508

97. [BEVEZETŐ ZILAHON FELOLVASOTT VERSEIHEZ] 2509

98. SZELÍD, ÚJ JEGYZETEK 2510

99. NAGY ENDRE FÓRUMA 2511

100. MIHÁLY GRÓF ELVTÁRSAI 2511

101. BEJELENTÉS ÉS RÖVID ELMÉLKEDÉS A MAGYAR POLGÁRSÁGRÓL 2512

102. SZÁMADÁS CSÖNDES KÖNYVEKRŐL 2512

103. BIHAR ÉS SÁROS 2513

104. A MAGYAR MACEDÓNIA 2515

105. [A NAGYVÁRADI NAPLÓ JUBILEUMÁRA] 2515

106. “A MAGUNK ÚTJÁN” 2516

107. S HA ERDÉLYT ELVESZIK? 2517

108. AZ ÚJ GÁRDONYI 2518

109. PETZ MARGIT KIÁLLÍTÁSA 2519

110. A KIS SÍRHANTOLÓK 2520

111. A PESTI ARISZTOKRATÁK 2520

112. [NYILATKOZAT A PÁLYAKEZDÉSRŐL] 2521

11. KÖTET

CIKKEK, TANULMÁNYOK, FELJEGYZÉSEK 2523

1. A PROTESTÁNS TÉVEDÉS 2523

2. RUDNYÁNSZKY GYULA KÖNYVE 2524

3. LEVELEK MADAME PRÉTÉRITE-HÖZ 2525

4. NE TESSÉK BÁNTANI 2527

5. LEVELEK MADAME PRÉTÉRITE-HÖZ 2528

6. FIATAL KÖLTŐK VERSEI 2529

7. GOGA OCTAVIAN VÁDJAI 2530

8. THALY KÁLMÁN REGÉNYE 2531

9. LEVELEK A HAZÁTLANSÁGBÓL 2532

10. LEVELEK A HAZÁTLANSÁGBÓL 2533

11. LEVELEK A HAZÁTLANSÁGBÓL 2534

12. LEVELEK A HAZÁTLANSÁGBÓL 2535

13. “SZÉP A VÁROS…” 2536

14. DIE TRAGISCHE GEBÄRDE 2537

15. EGY PROBLÉMA: KETTŐ 2537

16. EGY BŰNÖS VERS 2538

17. A MILOTAI ISTEN-VÁLSÁG 2540

18. KRÚDY GYULA KÖNYVE 2541

19. ÜZENET ALEF(?) ÚRÉKNAK 2542

20. A REJTŐZKÖDŐK HAZÁJA 2543

21. A MI KIS “KÚRIÁNK” 2544

22. [ÖNÉLETRAJZ] 2546

23. AZ UTOLSÓ NAP 2547

24. VALLOMÁS A PATRIOTIZMUSRÓL 2548

25. A PROTESTANTIZMUS ÜNNEPÉN 2549

26. AZ UTOLSÓ NAP 2549

27. MÓRICZ ÉS A NEMZETI SZÍNHÁZ 2550

28. LEVÉL TEUTSCH BARÁTOMHOZ 2550

29. A GALILEI KÖR ÜNNEPÉN 2551

30. KISS JÓZSEF ÜNNEPÉN 2553

31. KARL KRAUS BUDAPESTEN 2553

32. EGY IFJÚ ÍRÓ 2554

33. HATVANY LAJOS PROBLÉMÁJA 2554

34. HADD JÖJJÖN A SAJTÓRABSÁG 2556

35. [ELŐSZÓ] 2556

36. ÉLETRAJZOM 2557

37. LIPÓTMEZEI VIGASZTALÓ SÉTA 2557

38. HARC ÉS GYŰLÖLET 2559

39. GYŰLÖLET ÉS HARC 2560

40. KÖNYVEK ÉS JÓSLÁSOK 2561

41. MAGYAR ÉS ROMÁN 2562

42. AZ ÉRDEKES ÚJSÁG DEKAMERONJA 2564

43. DISPUTA 2565

44. AZ IFJÚSÁG KORA 2565

45. FEHÉR DEZSŐ JUBILEUMA 2566

46. [ÜDVÖZLŐ SOROK FEHÉR DEZSŐ JUBILEUMÁRA] 2567

47. SZEGÉNY MAGYAROK (REGÉNY) 2567

48. SZÉP ERNŐ KÖNYVE 2568

49. A POÉTA ÉLETE 2568

50. A SZENTPÉTERVÁRI ÚT 2569

51. HAJH, MENNYI KÖLTŐ 2570

52. A CLEMATISOS UDVAR 2571

53. AZ ÉLHETETLEN HALHATATLANSÁG 2571

54. [BESZÉD AZ ORSZÁGOS POLGÁRI RADIKÁLIS PÁRT NAGYVÁRADI SZERVEZETÉNEK ALAKULÓ ÜLÉSÉN] 2572

55. AZ ÚJ GYÜLEKEZET 2572

56. KISBÁN MIKLÓS KÖNYVE 2573

57. KOZÁRI GYULA KÖNYVE 2573

58. VIGASZTALÓ ANATOLE FRANCE 2574

59. HŐSÖK A KÖLTETŐGÉPBEN 2574

60. AZ EGYETLENEK SORSA 2575

61. AZ ÚJ MILITARIZMUS 2575

62. LEVELEK MADAME PRÉTÉRITE-HÖZ 2576

63. HÁBORÚ ÉS HÁBORÚ 2577

64. DE VERSEK ÍRÓDNAK 2578

65. LEVELEK MADAME PRÉTÉRITE-HÖZ 2578

66. LEVÉL HELYETT GOGÁNAK 2579

67. A GYÚRÓI PAP 2580

68. LEVELEK MADAME PRÉTÉRITE-HÖZ 2581

69. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2582

70. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2583

71. KIS PÁRIZSI EMLÉKEZÉS 2584

72. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2584

73. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2585

74. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2586

75. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2586

76. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2587

77. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2588

78. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2588

79. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2589

80. A MAGYARSÁG HÁZA 2589

81. AZ OLÁH MUMUS 2590

82. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2590

83. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2590

84. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2591

85. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2591

86. RIPPL-RÓNAI ÉS CSEKÉLYSÉGEM 2592

87. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2592

88. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2593

89. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2594

90. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2595

91. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2595

92. A BEPANASZOLT ÉLET 2596

93. TÁVOL A CSATATÉRTŐL 2596

94. [NYILATKOZAT] 2597

95. RÁKOSI JENŐNEK 2598

96. [NYILATKOZAT] 2599

97. CSOKONAI - A BÉKEKÖTÉSRE 2599

98. [ELŐSZÓ SZÉKELY ALADÁR FÉNYKÉPEIHEZ] 2601

99. JEREMIÁS SIRALMAI - MINDIG 2602

100. [KOLOZSVÁRI KRITIKUSAIRÓL] 2603

101. [NYILATKOZAT] 2604

102. AZ ÉN KÁLVINISTASÁGOM 2605

103. EGY IFJÚ KÖLTŐ 2606

104. A PROTESTÁNS SZEMLÉNEK 2606

105. A FÖLTÁMADT JÓKAI 2607

106. “HADAK ÚTJÁN”: VERSEK 2607

107. ELLENSÉGEKKEL EGY SZÁNDÉKON 2608

108. VALLÁS ÉS DEMOKRÁCIA 2608

109. ERDÉLYI EMBER BÁNATA 2610

110. REGÉNY: VISZONTLÁTÁSRA, DRÁGA… 2610

111. IGNOTUS HÁBORÚS KÖNYVE 2611

112. [EMLÉKSOROK AZ ISONZÓNÁL HARCOLÓ V/4-ES NAGYVÁRADI HONVÉDZÁSZLÓALJ HADIÚJSÁGJÁBA] 2613

113. RÉVÉSZ BÉLA KÖNYVE 2613

114. TÖMÖRKÉNY ISTVÁN 2614

115. [MIKSZÁTH KASZÁT VÁSÁRLÓ PARASZTJA] 2615

116. MARIAY ÖDÖN KÖNYVE 2616

117. KORROBORI 2616

118. BARTA LAJOS KÖNYVE 2618

119. A MIKSZÁTH PARASZTJA 2619

120. [TÖMÖRKÉNY ISTVÁN] 2620

121. CHARLES BAUDELAIRE ÉL 2621

122. A MIKSZÁTH CSEHEI 2621

123. SZABÓ DEZSŐ KÖNYVE 2622

124. LEPEDÁT MILIVOJ VERSEI 2623

125. DAUDET ÉS KISS 2624

126. [AZ ORSZÁGOS KASZINÓ] 2625

127. KAFFKA MARGIT VERSEI 2625

128. HOLLÓSY SIMON SORSA 2626

129. [VALLOMÁS OLVASMÁNYAIRÓL] 2627

130. [ÜDVÖZLET AZ ORSZÁGOS POLGÁRI RADIKÁLIS PÁRT KONGRESSZUSÁHOZ] 2627

FÜGGELÉK 2628

131. ADY ENDRE NAGYVÁRADI ÍRÁSAI 2628

132. [VÁLASZBESZÉD A NEMZETI TANÁCS ÉS A KORMÁNY ÜDVÖZLŐ KÜLDÖTTSÉGÉHEZ] 2629

133. [MEGNYITÓ BESZÉD A VÖRÖSMARTY AKADÉMIA ÜLÉSÉN] 2629

PÓTLÁS 2630

134. MILÁNÓI LEVÉL 2630

135. UTAZNAK A MAGYAROK 2631

136. [ÖREGEK ÉS FIATALOK] 2632

137. [NYILATKOZAT A PÁLYAKEZDÉSRŐL] 2632

1. KÖTET

ÚJSÁGCIKKEK

1897. szeptember 26.-1901. május 8.

1. GRETCHEN

Mikor lenyűgöz, reám nehezedik rettenetes undora a világnak, mikor szánalom fog el a nyargaló, birkózó emberek kenyérharca felett, mikor kezdem meggyűlölni a férfiszív bálványát, az ideálból önző, számító harcossá lett amazont, a modern Évát, felragyog előttem a te édes, bájos arcod, Gretchen!

Felragyog előttem biztató mosollyal, sugaras ártatlansággal, örök szerelemmel.

Az az édes mosoly, az a szende arc, az az eszményi szerelem eltűnt, elszállott a földről; hozzád szállott, te őrzöd őket addig, míg felenged a fagyos emberi szív, s visszakéri tőled.

Óh, jól őrizd meg, mert itt a földön néhány ember szívdobbanása tehozzád és azokhoz kötve!…

Csak néhány emberé!

Poétáknak mondják magukat, de az emberek ábrándozó félbolondoknak tartják őket, kik a “Tartozik” és “Követel” rovat helyett az üzleti nyelvtől elütő, nevetséges hangon írnak olyan dolgokról, melyekből üzletet berendezni nem lehet.

Óh, Gretchen, maradj továbbra is őrangyala ennek a néhány eszelős embernek; ezekhez van kötve a te életed. Ha ezek nem fognak hinni benned, mivé leszel?

Névvé! Semmivé! Akkor így fogják hívni az üzletek pénztáros hölgyeit, s írni fogod a “Tartozik” és “Követel” rovatokat…

De te élsz; érzem, tudom, ezt súgja a szívem:

Te élsz, amíg egy szív áhítni fogja a tiszta szerelmet.

Reményt nyújtasz annak a néhány embernek, aki hisz tebenned. Hol vagy? Itt az emberek között, vagy csak a poéta szívében? Milyen nehéz téged megtalálni!…

Lásd, egyszer már azt hittem, hogy megtaláltalak. Hogy készültelek szívemre ölelni!…

Egy szép leányt láttam, Gretchen.

Olyan volt, mint amilyennek téged képzeltelek. Olyan volt - azt hittem akkor.

Pedig nem. Te szőke vagy, Gretchen, arany fürtökkel, égszínű, ragyogó szemekkel, liliom arccal, piros ajakkal, ugye? Lásd, ő barna volt. Szép, tüzes szemű, szenvedélyes. Minek írjam le, hiszen tévedtem!

Megbabonázott tüzes, barna szeme. - A tied kék, ugye Gretchen? - Megszédített a pillanat mámora, mikor reám vetette szemét.

A tied, ugye, ragyogó, tiszta, nyugodt tekintetű, mely égbe visz, nem a pokol tüzébe?

Hogy szerettem azt a lányt, Gretchen!

Ha kérte volna, életemet adtam volna érte; és hogy semmit se kért, többet adtam oda hitvány életemnél: szívemet, szerelmemet.

Óh, Gretchen, sírni tudnék; mennyit áldoztam azért a leányért.

Mert hozhattam akkor gazdag áldozatot. Szívem gazdag volt érzésekben, agyam merész gondolatokban.

És én minden érzést, minden gondolatot annak a leánynak áldoztam, Gretchen…

Ugye, te megbecsülted volna ezt az áldozatot? Tudom, hogy meg.

Lásd, ő kinevetett, semmibe se vette. Neki mások voltak a vágyai, s nem érthette meg áldo za tom nagyságát.

Az ő vágyainak legmagasabbja a “jó parti” volt!

Nem érted ezt a szót, ugye, Gretchen?

Lásd, pedig ez nagyon fontos dolog. A mai kor felfogása szerint a nő legelső, legfőbb célja. De nem csoda, hogy nem érted. Éppen ez a különbség közted és a között a lány között - a nőideál és a pénztáros kisasszony között.

Most már józan vagyok, józan egészen, de azt a lányt feledni nem tudom.

Pedig nem szeretem, nem, Istenemre! - nem szeretem.

És feledni mégse tudom.

Hogy is feledhetném, mikor annyi édes-kínos perc emlékeztet reá. Mennyi vágy, ima, lemondás, reménykedés, áldás, átok, könny és fékevesztett indulat kapcsol ahhoz a lányhoz; nincs az az érzés, melybe szívemet bele ne ringatta volna.

Lásd, Gretchen, egy összetörött szív, elperzselt tavasz milyen jó kapocs!

Olyan jó, hogy majdnem őrjöngővé tesz.

Szánom, siratom, visszakérem azt a sok szép álmot, mert, hogy reá pazaroljam, nem érdemelte meg.

De hiába sírok. Hiába mondom, hogy a te számodra kérem, Gretchen, mert te édes, tiszta angyal vagy, s azokból az álmokból milyen szép paradicsomot varázsolnék elő neked!… Mert most szegény vagyok érzésekben, vágyakban, s a régi álmok nélkül nem tudom magam reád érdemessé tenni.

Vagy te így is szeretni fogsz?

Szeretni fogsz, Gretchen?

Szeretni fogsz azért… tudom… Hiszen te a szeretet maga vagy, s te mindent elnézel, mindent visszapótolsz.

Hozd vissza szívemnek elveszett kincseit is, Gretchen!

Hozd vissza, majd meglátod, hogy fognak csillogni szerelmünk koszorújában…

Ha el nem vesztették fényüket!?

De félek, nagyon félek, hogy a szív kincsei olyanok, mint a gyémánt, felolvadnak a szerelem tüzében és elvesznek örökre.

Ha úgy lenne, Gretchen? Akkor én vagyok a világ legnyomorultabb embere!

De nem! Nem!

Lásd, éppen most nézem a felhőket az égen. Sötétek, sivárak, de már át-áttör rajtok a napnak egy-egy sugara; mindjárt ki fog derülni.

Én bízom a melegben, a hőben, a természet leghatalmasabb erejében.

Én bízom a te szerelmed mindenhatóságában.

Ha fű, virág s erdő fája új életre kelnek a nap hevétől, az én szívem ne szeretne újra?

Ne szeretne téged, ki szent vagy, szép és tiszta, mint harmatcsepp a narancs virágán.

A múltkor láttalak. Most, most nem régen.

Ez már te vagy, te vagy biztosan; én életem teszem rá; hogy te vagy!

Megizented a szívemnek is, hogy te vagy, mert, imé, ismét beléköltözött a remény.

Istenem, de szép is vagy, Gretchen!

Angyalarcú, szép leány, glorifikációja az örök szerelemnek.

Kiapadhatatlan forrása a hitnek és reménynek.

Lásd, már megint remélek és hiszek - temiattad, tebenned.

Szívemben érzem azt a szent érzést, melynek neve szerelem! Megszáll, elbódít olykor valami szent ihletés, és most ismét szerelemről dalolok, szerelmedről, Gretchen.

Nem hallod olykor a dal egy-egy epedő akkordját, mely szól az üdvről, boldogságról, Rólad?

Ilyenkor, lásd, elfelejtem, hogy dulakodó embercsoport között élek; elfelejtem, hogy Gretchen oly kevés, és - olyan sok a nők között az üreslelkű, tarka báb, kik oly messze hagytak el téged, tiszta és igaz szerelem!

Óh, mert ha ez, ez jutna eszembe, más hangon szólna dalom!

Mindig csak arról énekelne kínos vággyal, panaszosan! Milyen jó volna egymást átkarolva, önfeledten itt hagyni ezt az önző, szívetlen [!], visszafejlődött embertábort, s elrepülni vagy lezuhanni együtt, összeforrva a mérhetetlen semmiségbe!

Milyen édes nekem ez a gondolat, drága mindenségem!

Milyen édes lenne, ha elfelednők a múltat, ha elfelednők a világot, Gretchen!

Szil 1897. szeptember 26.

Adieu Bandi

2. FALUN

Törzsvendégei a telefüstölt kávéházaknak, vidám és szomorú farsangolók, folytonos zaj közt élő városi emberek, nem is gondoljátok, milyen nyugodt, milyen kellemes télen a falusi élet.

Az én kedves barátaim, kik egy kis kölcsönpénzért szaladgálhattak éppen a legközelebbi bálra, ha futólag eszükbe jutottam, bizonyosan sajnálkoztak felettem, hogy nem élvezhettem át velük a mulatságok izgalmait, gyönyöreit és a még eddig magyarra nem fordított, de azért eléggé ismert “katzenjammereket”.

Pedig bizony mi is csak élünk, falusiak; ha a disznótorok ideje lejárt is, a felfüstölt hús csak éltet bennünket. Kenyerünk is csak van még, tehát szociális bántalmakat sem érzünk; szóval a buddhizmus abszolút nyugalmához egészen közel állunk.

És aki ezekből unalmas életre következtetne, hát az igen csalódnék.

A neve nem jut ugyan szembe, de nagyon ügyes ember volt az a francia, aki a 32 levelű bibliának nem éppen szellemesen elnevezett kártya-instrumentumot kifundálta.

Hát ilyen instrumentum van itt minden háznál; többé-kevésbé, de egészen egy se kifogástalan tiszta. Némelyik pláne indiszkrét módon van megjelölve; például a szomszédunkban a makk alsónak egyik sarka le van törve.

De azért kaszinóbeli botrányok nem szoktak előfordulni. Mindnyájan ismerjük a jegyeket; olyik éppen mind a harminckettőt ismeri a hátáról.

De hát jó ez a “filkózás”-hoz.

Ez a furcsa szó pedig egy igen furfangos játék neve. Olyan játéké, melynek itt a mi falunkban fontos hivatása van. Mert amellett, hogy játszása közben hányatik meg a falu és a nagyvilág minden dolga, kulturális és szociális jelentősége is van.

Az első abban áll, hogy számolni és számítani tanít, felkelti az ambíciót a szívekben - mert a játékosok nyerő része “úr”, “lepipázott” része pedig “szolga” lesz -, hirdeti és képviseli a fejlettebb társas életet falun; szociális jelentősége pedig az úri és szolgai viszony szemléltetése, és ilyeténképpen a társadalmi egyenlőtlenségek felett való megnyugvás.

Ezt az igen érdekes játékot kultiváljuk aztán legtöbbször. A partik egytől egyig érdekesek, de a legérdekesebb mégiscsak a múlt esti volt: mind a négy filkót s hozzá még három ászt osztottam magamnak.

A filkóbeli egyensúly ezen - megvallom - indokolatlan megzavarása miatt a koncert kissé megingott, de azt hiszem, hogy a differenciák békésen fognak elintéződni, és én jobban fogok vigyázni magamra.

Azért nem hanyagoljuk el a művelt nyugattal bennünket összekötő kalabriászjátékot sem.

Ez már sokkal zajosabb mulatság.

Hatalmas csatáinknak színhelye a plébános úr jól fűtött kis szobája.

A “kontrák” és “rekontrák” nagy mestere a görög katolikus tisztelendő, aki még mindig apprehendál egy “kontra” miatt, melyet partnere - hála Istennek - elfelejtett ellenem bemondani.

Ebben az afférben is a békés elintézés fog érvényesülni, mert partnerének ezt a botlását el fogja feledni a tisztelendő úr, mihelyt egy bélakasszát sikerül neki “behúzni”.

A Dreyfus-ügy nálunk is napirenden volt. És ha a mi zsidóink közül “Zolá”-ra senki sem készült is nevét változtatni, általános volt a részvét az Ördög-sziget szerencsétlen lakója iránt.

A Dreyfus-ügyet illetőleg egyébiránt nálunk is sok téves nézet forgott fenn, és a szerkesztőségeket ugyancsak zaklatták felvilágosításokért.

Egyik vitás kérdést egy lapot olvasó “intelligens” katonaviselt ember vetette fel, ki azt állította, hogy Zolával együtt szolgált a huszároknál Galíciában, és hogy Zola neki kenyeres pajtása volt.

Én ezt az állítást kissé valószínűtlennek tartottam.

A farsang első bálja itt húshagyókedden volt. És vele egyszersmind a mulatságok sorozata be is zárult. Ennek a bálnak a sikerét eleve biztosította, nem a “derék rendezők buzgósága”, hanem azon célszerű helyi szokás, hogy a bálon résztvevők a felmerült költségeket közösen fizették.

Ez lett volna a szezon első bálja, melyen én is részt vettem volna, ha rendes szokás szerint meghívni el nem feledtek volna.

De jobb ez így. Nem zavarták meg normális időtöltésem.

Máskülönben errefelé veszett rossz idő volt. A télnek az idén semmi poézisa. Csörgő szánokról, megfagyott emberekről, beszorult farkasról csak az öregek beszélnek. A tavalyi szűk esztendő s az ideihez fűződhető silány kilátások aktuálissá tették Csokonai állítólagos jóslását a világ végének közelségéről.

Múltkori utamban a mezőtúri állomáson én is vettem egy “népies irodalmi termékeket” árusító embertől ilyen Csokonai-jóslat-féle lapot, s azóta valóságos ostromokat állok ki a tudako zóktól, kiket igyekszem megnyugtatni, hogy a koszorús költő akkor jósolhatta ezt, mikor “szívhatott borocskát, s gondjai csúcsúltak”. De azért csak kísért a “világ vége”, amit azonban szorgalmasabb templomjárásból meglátni nem lehet.

Pedig hát a sok alvástól - dolog nemigen lévén - juthatna idő erre is.

Mert sokat alszunk itt falun nagyon.

Ilyenkor aztán “abszolút nyugalom” volna; ha a kutyák évezredek óta előszeretettel nem ugatnák meg a sötétséget.

Ezek az egymásnak felelgető, változó skálájú hangok, melyek egyedüli, elég hangos “nesz”-ei az éjszakának, néha egészen poetikus hangulatba ringatják az embert.

Engem legalább igen…

Vagy talán itt; falun, a kutyaugatás is hangulatos?…

Este korán lefekszem. Kilenc-tíz órakor. Nem vagyok soha álmos. Nyitott szemmel nézem a sötétséget, gondolatban messze járok. Mennyi szépet és lehetetlent gondolok addig, míg kályhámban az utolsó parázs is kialszik!…

Egyszerre felriadok, fázni kezdek. Betakarom magam jól, behunyom szemeimet.

A kályhámban hallom a kialvó tűz rendes, percenő neszét; az utcáról léptek hangzanak be. Bizonyára egy fonóból hazatérő legény, ki míg a kedveséről ábrándozik, majd elbukik a fagyos göröngyökön. Egy nótát kezd fütyülni; kár, hogy nem énekli. Megérdemelné. Azt mondja, hogy:

Lám, én a rózsámat igazán szeretem:
Esik, fú, csikorog, mégis felkeresem.

Aztán semmi nesz, s magam is nemsokára részese vagyok az édes, öntudatlan nyugalomnak….

Szil 1898. március 13.

Ady Endre

3. A TÁRCATÁRGYAKRÓL

A 30 év előtti novellák hősnőjüket legalábbis Margitnak nevezték; a hős ellenben a Tihamér nevet Aladárra nagyon nehezen engedte le. A név mellékes. A régi Margit- és Tihamér-féle históriákban - ha igazság kevés is - meglehetős idealizmus volt; pedig idealizmus nélkül nincsen poézis.

Ma már a novellákat helyettesíti a tárca. Egy új ízlés és irányzat képviselője vagy csak azt bitorló? - lehet rajta vitatkozni, de az tény, hogy tárcát ma már mindenki olvas - még Gyulai Pál is…

Amit pedig előre bocsátottam eddig, az nem akar holmi irodalmi kérdés taglalása lenni. Ez nagyon veszedelmes dolog, mert nálunk az irodalmi kérdéseket negatíve tárgyalják: semmit se bizonyítanak, de mindent tagadnak.

Ha mármost én elég merész volnék felvetni a sok eldöntetlenül maradt probléma közül csak egyet is, ha a kérdésre még merészebb volnék természetes ésszel; nagyképűsködés nélkül feleletet adni, olyan alaposan lecáfolnának, hogy a sok tagadás után csak az lenne bizonyos, hogy a kritika egyhangúlag szamárnak nyilvánított. Mivel pedig a “szamár” szó egyik nemzet nyelvén sem szokott bók lenni, még magyarul sem - bár gyakran használják -, jobb és hálásabb lesz tárcatárgyról írni. “Tárgyról” és nem “tárgyat”. Szoktam ugyan én is megfigyelni, de a részletek nálam könnyen elmosódnak: Én részletezés helyett gondolkozni szoktam a tárgyról, ez pedig nagy hiba annál, ki modern író akarna lenni. Szerencse, hogy nem akarok!

A tárcatárgyam, melyet nem megírni, hanem amelyről csak írni akarok - mégis modern.

A hősnő nem Margit, mondjuk, hogy Jolán, a hős egy közönséges János. - A modern tárcák hősei közönségesek névre és jellemre, hanem amit az író érzelem- és gondolatvilágukról ír, az a legvadabb perverzitás. Szerencse, hogy mindenik szívében győz az egyformán nyilvánuló önzés; amit a modern író - talán jogosan - korszellemnek tekint. Tihamér és Margit boldogságának akadálya legtöbbször a szülők elfogultsága volt. Ha ez akadályt legyőzték, egymás karjaiban lettek boldogok, ha ez nem siketült, a közös sírban lettek egymáséi, aminél nagyobb boldogságot a 60-as évek érzékeny női szívei gondolni se tudtak.

Jolán és János szintén nagyon szeretik egymást. Lehet ugyan, hogy nekik nem elég a boldogságra, hogy egymástól távol ugyanazt a halvány holdat nézzék ábrándozva; Jánosnak talán nem kell térdelve esdekelni egy leheletszerű kézcsókért; ez mind lehetséges, de az bizonyos, hogy boldogságuk a szülők véleményétől függ legkevésbé. Tihamér a régi jó időkben versekben önté ki “szűje”-panaszát, János magára vállalja, hogy megszerzi valamelyik legújabb szenzációs francia regényt, melyet, ha magyar író írt volna meg, katalógusba sem vennének, s a szerencsétlen írót a kávéházi kasszatündér is felkérné, hogy távol tartsa magát a kasszától, mert ő féltékeny a jó hírnevére.

Ha Margitot és Tihamért az író összehozta is az “ősi park egy költői szép helyén”, nagyon vigyázott, hogy már a második csók után megmagyarázhatatlan félelem támadjon a Margit kis szívében, s minden magyarázat nélkül távolítsa el a lovagias Tihamért; Jolán és János találkozóján a fuldokló, szenvedélyes csókoktól mámoros lesz az éji levegő, s a Jolán illatos, nehéz Loreley-haja beborítja a János lüktető fejét. “Ne menj, csak még egy percre!” sóhajtja János, s egy félórát tölt még ott Jolán, s mikor elválnak, a hideg szél, mely fejét hűsíti, alig tudja lecsendesíteni felkorbácsolt vérét. - Boldogságuk akadályát hamar legyőzik, ha másképp nem, hát nehezen ugyan, de sors előtt meghajolva, elválnak egymástól, s újra kezdik - kiki egy mással - az előbbi regényt. Megterhelt telekkönyv, kaucióhiány, elmaradt kinevezés, Jolán flörtje egy csinos nadrágú huszárral, mind elég ok a “legszenvedélyesebb szerelem” csődjének a bemondására.

A modern író erkölcstana ruganyos. Ő nagyon nehezen mond ki kedvezőtlen ítéletet egy leányról. Légyottokat adat vele, egy nap három szerelmet valló ficsúrnak szorítja meg jéghideg kezét sokat ígérően, biztatóan, de kacérnak dehogy mondaná ezért.

Elviszi a bálba, hol egy észrevétlen pillanatban János megcsókolja a Jolán fedetlen karját, ám azért Jánossal két hét múlva otthagyatja Jolánt (mert 5000 frttal kevesebb a hozománya, mint hitte), s bár mindkettő bús egy kicsit, mindkettő túlságosan jó kedélyt mutat, mert félnek a “gyerekes érzelgés” vádjától.

Szegény Elemér ilyenkor golyót nyelt, Margit virágillatba fulladt; ez, ha egy cseppet émelyítő is, de intenciója nemességét, felemelő idealizmusát tagadni nem lehet.

Miért is nem őszinte a modern író? Miért nem vallja be, hogy nincs már szerelem? Mert amit ő szerelemnek nevez, annak talán kapnánk találóbb elnevezést is?…

No, de hagyjuk a kritikát, hiszen Jolán és János “szerelme” hódíthat nagyon, hiszen az efféle históriák közül egyet-egyet öt-hat zsúron sem tudnak eléggé elkoptatni.

No, aztán a zsúrok!

Ha van alapjuk a modern tárcatárgyaknak, akkor ez alapot legtöbbször a zsúrok adják, ahol János úr mint dédelgetett asszonybolondító szerepel, Jolánt pedig asszonybarátnői fojtanák meg egy kanál vízben, mert férjeikkel kacérkodik.

Néha aztán megembereli magát a modern író, s meghajolva a házasság intézménye mint társadalmi szükségesség előtt, elhatározza, hogy Jánost és Jolánt összeházasítja.

János már kifáradt a Don Juanok ezer izgalmában, Jolán megunta a céltalan flörtölést, szóval mindketten megértek a házasság nyűgére, amire ugyan nem vágynak, s amibe csak kényszerűségből egyeznek bele. Jánosnak már sok az adóssága, Jolán a 20-as években lejt. Amolyan mellékes indokként néha szerepel holmi kellemes visszaemlékezés valamelyik egykori, bizalmas találkozóra.

És csak a házasság után jönnek meg a remek témák!

Klub, kártya, szeparék, szőke vagy barna énekesnők a János úr részéről; csörgő kard s egyéb vigasztalások őnagysága számára.

Ebből, ezekből lesznek divatos tárcák, modern regények, olvasottak, kapósak.

Hölgyeim és uraim, íme, az önök alakja a modern irodalomban.

Mert ezek az írók vagy igazat mondanak, s önök, olvasóik magukra ismernek, vagy hazudnak, rágalmaznak, s önök ezt szívesen veszik.

Az irodalom eszmék, áramlatok hatása alatt áll, s hű tükre a társadalomnak, honnan alakjait veszi.

Legalább így tartjuk mindnyájan.

És akkor a mi társadalmunk vagy gyönge erkölcsi alapon áll, vagy mert félrevezetett, íróink által félre is értett.

Ez utóbbit hiszem én inkább, s hiszem azt, hogy önök, hölgyeim, hófehér Margitok, lovagjaik idealista Elemérek, Tihamérok tudnának még lenni, ezeknek fellegekben kóválygó, hiperideális gondolkozásuk nélkül.

Jolán kisasszonyhoz és János úrhoz pedig semmi közöm.

Szil 1898. április 3.

Ady Endre

4. EGY LEVÉL

Kedves Bandi!

Helyes dolognak tartom konstatálni, hogy a Tárcatárgyakról írott tárcámat alaposan lecáfoltad. Nem maradt épen abból egy sor sem; borzasztó lelkesedésedben még olyan dolgokat is megcáfoltál, melyeket én nem állítottam, s olyanokat állítasz, védesz, melyeket én meg sem támadtam.

Előre kijelentem, hogy én itt, ez alkalommal részletesen válaszolni nem fogok.

Könnyű neked ott fenn Pesten, de az én borzas hajam szinte csábítja a Szilágy olvasóit, hogy megráncigálják. Márpedig erre kilátásaim vannak, ha még egyszer hasonló, vitát provokáló tárcát írnék. Nem szereti a mi közönségünk az effélét.

- Mi a Szilágy tárcája? - kérdi vasárnap délután valaki a kávéházban.

- Somogyi és Ady Bandi szamárkodnak - hangzik egy öttagú kompánia egyhangú felelete.

Nos, én meg akarom magam kímélni az ilyenféle kritikától, mert ha a vonal alatt okos dolgokról beszélünk, méltán érhet a “szamárkodás” vádja.

Kibújtam hát a vonal alól, s itt teszek egypár reflexiót terjedelmes, ügyes és szellemes válaszodra.

A tárcám egy ötletszerű gondolatból formálódott. Talán éppen azoknak a tárcaíróknak a művei szolgáltatták eszméjét, akik olykor egy-egy újabb, szenzációs regényről, drámáról írnak bírálatot, s akiknek nézeteit rendszertelen mivoltukban - kérdéses válaszod megírásánál - Temagad is elfogadtad.

Rendszertelen, még egyszer mondom. Mert eltekintve attól, hogy félreértetted rövidke tárcám intencióját - melyben (és itt igazad van) a poéta mondja el azt, amit versben még az a pár ember sem olvasna el, aki így elolvassa, és amely csak a maguk alól minden erkölcsi alapot kirúgó, minden eszményt tagadó írók ellen irányul -, nézeteid külön vizsgálva sem állanak meg.

Engem figyelmeztetsz a szigorúbb disztinkcióra, s éppen Te disztingválsz hibásan, mikor valamennyi modern írót egyforma irány képviselőjének mondod!

Előrebocsátottam, hogy nem térek a részletekre, bár a vitától nem félek, s lesz még alkalmunk minderről bővebben beszélni, de mégis hogyan kerül össze Zola, ifj. Dumas, Ibsen és Gárdonyi egy társaságban? Ha nem tudnám rólad, hogy akarsz és tudsz is önállóan gondolkodni, és el tudsz igazodni abban a rettenetes káoszban, melyet modern irodalomnak nevezünk - azt kellene hinnem, hogy a lapok bírálatainak elolvasásával kíméled meg magad az önálló véleményalkotás fáradságától.

Azok a nagy írók, kiket Te, mint ugyanazon irány képviselőit sorolsz fel, milyen különböző színben látják, s milyen különböző színekkel festik a világot!

Dumas Kaméliás hölgye megtisztul, megnemesül, eszményivé válik az igaz szerelem tisztító tüzétől, Bracco egyik nemrég nálunk is előadott darabjában a legundorítóbb módon bizonyítja be a szerelem csődjét.

Csak ezzel az egy példával állok itt elő, hogy lásd a modern író és modern író közötti különbséget.

Én megkönnyezem Margit haldoklási jelenetét, s talán az ezer érzés közt, mit szívemben támaszt, ott van az a poétai rajongás is, amely Dumas Margitját jobban, áhítatosabban veszi körül, mint a Tihamér fehérlelkű ideálját…

Óh nem, én nem a romantikát sirattam el, a szertelen s émelyítő szentimentalizmussal fűszerezett romantikát, hanem azt a megtisztító, felemelő, ideális törekvést, mely hiányzik modern íróink nagy részénél, s amit hangzatos frázisokkal, az igazság unos-untig emlegetett jelszavával elütne, bebeszélni nem lehet.

Szeretnék én erről bővebben is beszélni, de amint az általad felvetett kérdések legnagyobb részére vitaalapot rövid, ötletszerű tárcám nem adott: épp úgy nem fog jelen, pár sor reflexióm az akaratomon kívül előidézett vitának gyújtóanyagot adni.

Én írtam egy rövidke tárcát: témáját az idealizmus hanyatlásán, pusztulásán kesergő poétaszív adta, talán a poéta lelkesedésében a romantika szószólója lettem, s talán akaratlanul nagyon is “bolygattam” egy még meg nem vitatott irodalmi kérdést - de nem provokáltam az általad elmondottak elmondását, nem provokáltam az irodalmi kritikát, mihez a Szilágy tárcarovatát az előfizetők kifüstölése nélkül, nyugodt szívvel nem használhatjuk.

Én keresni fogom a módot, s találok is a kérdés megvitatására, s lesz még alkalmam neked bebizonyítani, hogy dacára a sorok között hangoztatott “Poéta, ne tovább a versnél!” elveknek, megvan nekem is az önálló, elfogulatlan kritikám a modern irodalomról, melyet egészében távolról sem volt szándékom megtámadni.

Egyébiránt a tárcád által nyújtott élvezetért fogadd köszönetemet, és míg az “ügy” tárgyalására módot eszelhetünk,

pax nobis!

igaz barátod

Ady Endre

Ui. Az a gyanúd, hogy egy modern leánykába vagyok szerelmes, s ez adott tárcámhoz inspirációt, nem enged nyugodni. Keresem Jolán kisasszonyt szép leányaink közt - nem találom…

De Margitot sem!…

Szil 1898. május 8.

Ady

5. AZ ÉRMELLÉK BÁLJA

Most már igazán az Érmellék bálja lett. Először szerény eklézsia-bál, most pedig találkozó helye az érmelléki és nagykárolyi szép asszonyoknak, leányoknak; várva várt és emlékezetes nap.

Az érkávási bálokról van szó, melyek közül a legutóbbi s talán legfényesebb piros pünkösd másodnapján zajlott le.

Istenem, milyen igazi, magyaros vendéglátás, fesztelenség, jókedv tették felejthetetlenné ezt a bált, melynek főrendezői és intézői Kovács István és Kávássy Sándor ottani földbírtokosok s a mi költőpapunk, Giczey voltak.

A szépen díszített fedett helyiségben tartott tulajdonképpeni bált remek előadás előzte meg, melynek élvezetes lefolyása és sikere a szintén szereplő Giczey fő érdeme.

Az előadás első pontja Kovács Boriska komoly szavalata volt. Kiss József Rab asszonyát adta elő gyönyörű, minden érzelmi skálán szívünkhöz szóló hangon, drámai erővel. A mindenkit lebilincselő, szép előadás után frenetikus taps és tetszés jutalmazta a kisasszonyt, kinek élvezetet nyújtó, szép előadásában - azt hiszem - még sokszor leszünk szerencsések gyönyörködhetni.

Giczey Diószeghy Mór olvasta fel azután folytonos derültség között egyik nagyon sikerült humoreszkjét, melyet - mint az ő minden sorát - az igazi talentum, éles megfigyelés, finom irónia, az ellentéteknek komikai tehetséggel való ügyes szembeállítása jellemzett.

Kovács Endre víg monológot adott elő vírtuozitással, nagy hatást keltve.

Most jött a meglepetés: Kovács Imre és Mátéffy József invencióra valló ügyes parallel-szavalata, amit követett a tánc.

És itt megszűnöm, meg kell szűnnöm krónikásnak lenni.

Verset, mámoros, édesen csengő verset kellene írnom.

Hallom a zene andalító hangját, látom az elsuhanó párokat, kipirult arccal, csillogó szemekkel; érzem a józanul lenézett, de akkor mámorba borító táncnak édes gyönyörét, érzem vállamon egy édes, aranyos kis kéz gyöngéd érintését, s szívem ismét telve van ezer epedő, égető érzéssel, bizonytalan s mégis imádott boldogsággal.

Reggel öt órakor hűvös szellő szárnyán világosság repült be a terembe, készülni, búcsúzni s - “minden szépnek ez a sorsa a földön” - mennem kellett, szólított a kötelesség!

De a tündéri est drága mámorából, még a “Szilágysági vonat” döcögése sem tudott kirázni; még most is látom a gyönyörrel suhanó párokat, hallom az andalító zenét, s - érzem egy csókolni való kis kéz gyöngéd érintését vállamon…

Szil 1898. június 5.

Adieu Bandi

6. ELŐFIZETÉSI FELHÍVÁS

Egy kis kötetnyi verset akarok kiadni. Nem a nagyközönség számára, hiszen annak az enyéimnél jobb versek sem kellenek; csak ismerőseimnek, csak azoknak, akik azon kis helyen laknak, hova képzeletem bárhonnan visszatért, amely éppen úgy szülőföldem, mint legszentebb illúzióim testet öltött képe. Az irodalmi stréberek példáját nem követtem; ha volt olyan dalom, melyről azt hihettem, hogy amint az én szívemet megvérezte az az érzés, melyből formálódott, melyből fölfakadt, úgy fog talán egy szenvedő szívnek a rokonérzés erejével megnyugvást adni - azt a dalt is ismerősnek, jó barátnak szántam, mert ezeket szeretem, mert a szeretet diktálta minden soromat. Még ott is, ahol talán az ifjú szív emésztő lángjával eszményt, tekintélyt próbálok égetni, még ott is a szeretet, az Igazság szeretete vezetett. Nem hívom ki, nem is várom a kritikát. Szívem még küzdő helye az ifjúi zavaros tárgyakat kereső érzések csatáinak. Az én verseim még csak keresik azt, mely különben is csak törekvés marad, s legfennebb iránya változik: az igazságot. Azt sem ígérem, hogy a könyvemre teendő esetleges kritika reám hatással fog lenni: nem, mert a szerénység affektálása több a szerénytelenségnél, s nem főleg azért, mert kritikus nem tanított meg senkit verset írni. Az első kötet az a poétának, ami a kisdiáknak az első - legtöbbször félkrajcáros - cigaretta. Az ismerősöket, a közönséget kérem: ne engedjék, hogy a füstje a torkomon akadjon. A kötet augusztus közepén fog megjelenni. Előfizetési ára 60 kr, mely címemre legkésőbb f. hó 25-dikéig elküldendő.

Szil 1898. július 3.

Ady Endre

(Érmindszent, u. p. Érszentkirály)

7. A ZILAHI DALKÖR TASNÁDON

Nagy öröm, boldog megelégedés és magasba szárnyaló büszkeség tölti el a mi szívünket akkor, amikor ezeket a sorokat papírra rójuk.

Tizenkilenc év óta fennálló dalkörünk diadaláról adunk hírt az alábbiakban, arról a fényes, dicsőséges hangversenyről, amit a f. hó 16-dikán Tasnádon rendezett.

És zengik a mi ajkaink a tasnádi és vidéki közönség dicséretét, s fejünket mélyen érzett hálával hajtjuk meg az előtt a páratlanul megnyilatkozott pártfogás előtt, amivel Tasnádon a Zilahi Dalkört, ezt az - itthon sok esetben méltatlanul mellőzött - egyesületet fogadták.

Legyenek általunk is üdvözölve mindazok, akiknek ebben részük volt, akik sokkal méltányosabbak voltak, több elismeréssel adóztak azok iránt a fáradhatatlan emberek iránt, akik sokszor pihenésre szánt idejükből fogják el azt a pár órát, amit a saját és mások gyönyörködtetése céljából a dalművészet szolgálatában töltenek el, s akik éppen ott, ahol leginkább elvárhatnák, saját otthonukban kénytelenek leggyakrabban a fájó közönnyel megküzdeni.

De hagyjuk ezt; ne vegyüljön ürömcsepp a mi örömünkbe; ne háborítsa semmi disszonáns hang a mi ünneplésünket, amivel a tasnádi közönségnek, ezeknek az igazi műbarátoknak adózunk. Mert, íme, örvend a mi lelkünk, ajkaink hálaszózatot zengenek a vármegyénkbeli Érmellék virágzó székhelyéhez, s fejünket hálatelten hajtjuk meg előtte.

És ha el-elhangzik itt alább tudósítónk szájából egy-egy keserű hang, legyen az neki megbocsátva, annak is van bizonyos jogosultsága; pedig míg a tasnádi fogadtatásról szólunk, lelkünkben csak örömet, boldog megelégedést érzünk.

*

Kijöttem már a latinból, de mintha igy szólana egy latin közmondás: Nemo profeta in patria sua.

Furább társadalmi viszonyok sehol sincsenek, mint Zilahon.

Látszólag van egy hatalmas intelligens osztálya. Látszólag csakis; mert ha tényleg volna, volnának virágzó társadalmi intézményei, volna magasabb társas élete, volna közvéleménye, sok minden volna, ami most nincs.

Van aztán egy hatalmasabb lateiner osztálya, példátlanul széttagolva, szertehúzva. Társas életre, magasabb szellemi élvezetekre nincs benne semmi hajlandóság, de annál fejlettebb érzéke van a kisvárosias pletykázáshoz s az indusokat megszégyenítő kasztrendszerhez.

S hiába minden olyan kísérlet, mely a széthúzó erőket egy humánus vagy nemes cél érdekében egy pont felé törekszik irányítani!…

Itt van többek között a dalárda példája. Olyan testület, melyet minden közönség pártolni, dédelgetni szokott.

Fontos, mint művészi; fontos, mint társadalmi intézmény.

Nekünk pláne, kiknek műcsarnokunk csak 2000 év múlva lesz, kik jó színészeket három évben egyszer látunk, kiknek irodalmi körünk nincs, zeneismeretünk a kottán felül nem terjed: nagyon meg kellene becsülnünk egyedüli művészeti intézményünket, törekvő, derék s jó vezetés alatt álló dalárdánkat.

Mi az oka ennek az ellenkező, rideg viselkedésnek?…

Eddig is céloztam reá; alkalomadtán megpróbálok beszélni róla, most már elég volt az őszinteség, s tudom, hogy csak inkognitóm fog megőrizni (ha megőriz?!) a fejbetöréstől…

Elmondtam pedig mindezt, (el kellett mondanom) abból az alkalomból, hogy a negligált (? Szerk.) Zilahi Dalkör óriási sikerrel hangversenyezett Tasnádon.

Tasnádon, ebben az egyszerű, különben tagadhatatlanul intelligens nagyközségben, mely csak félve meri magát városnak nevezni. Felejthetetlen nap ez a július 16-dika a tasnádiakra s dalárdánkra is.

Az esteli vonattal érkező zilahiakat impozáns küldöttség várta a pályaudvarnál.

A vendégeket Träger Antal adóhiv. ellenőr fogadta, lelkes, szép beszéddel.

Somogyi Jenő főgimn. tanár válaszolt, s mondott hálás szavakban köszönetet a szíves fogadásért - a dalkör nevében.

Hosszú kocsisorban, fellobogózott házak között érkeztek a városba a vendégek, s a hang verseny kezdetéig volt elég alkalmuk méltányolni a tasnádi szíves vendéglátást, jó konyhát és zamatos borokat.

8 órakor kezdődött a hangverseny.

A közönség jó része nem fért be a “Cserey-szálló” állítólagos nagytermébe, amely a “nagy” jelzőt talán a “Tigris” terménél is kevesebb joggal viselheti.

Na de azért nagy volt a lelkesedés; a szomszéd termek is mind tele voltak.

Mikor dalárdánk az emelvényre lépett, zúgó taps fogadta, mely Huber Szabadságdala után csak fokozódott.

Czikle Valéria k. a. az orz. színiakadémia növendéke szavalt ezután. Endrődi Visszavárlak c. költeményét adta elő. - Amennyiben szavalatához nagy várakozásokat fűztek, s amennyiben szavalatával nagy sikert ért el - én is részletesebben beszélek róla. Endrődit, a poétát nagyon jól ismerem. Erős költői tehetség a legmerészebb fantáziával. Ez a fantázia követtet el vele óriási botlásokat. Mert vannak idegen, modern poéták, kiket ha egészben követni, megérteni nem is képes a nagyobb lelki evolúciókat át nem szenvedett nyárspolgár, de akik mégis fölkeltik a lángész iránti csodálatot.

Az Endrődi fantáziája nem ilyen.

Lehetetlen azt követni, lehetetlen méltányolni, de legkevésbé lehetséges átérezni azt, amibe különben csak a fantázia segítségével esett bele a poéta; értve a legcsodálatosabb, a legzavarosabb érzelmeket. - Czikle Valéria követni akarta Endrődi csapongó fantáziáját. - Fokonként, számtani sor szerint lett szenvedélyesebb, erősebb a hangja, ez a hajlékony, susogásra és kitörésre egyformán alkalmas gyönyörű hang, de amit a költő át nem érezhetett - nem tudta átéreztetni velünk a bájos előadó művészete sem.

Annál nagyobb sikert ért el azután a negyedik pont cimbalomkettősének szólóvá degradálása következtében kárpótlásképpen előadott szavalatával. Tompa Három daruját adta elő.

A megtestesült bájt, kedvességet, természetességet és művészetet láttuk itt, ne tűnjék fel tehát egzaltáltnak a dicséret.

Egyénisége, tehetsége szerintem a társadalmi színművekben fog gyönyörűen érvényesülni, mert a túl-patetikus részek könnyen sablonossá teszik. - A rendezőség gyönyörű csokorral lepte meg a kisasszonyt, de - Istenem - mennyivel nagyobb kitüntetés a művészi léleknek a taps, a tetszés, melyben a közönség részesítette!

A dalkör népdalegyveleget adott elő, harmadik pontképpen. Zúgó tetszés miatt kénytelenek voltak megismételni.

Valamint meg kellett ismételnie dr. Hunyady Jánosnak is zajos tetszést nyert, remek cimbalomszólóját. Utána ismét a dalárda énekelt. Huber Honfidalát adta elő. Ezt is meg kellett ismételnie.

Hunyadi Béla szavalta ezután Coppée-nak, ennek az Istentől kedvelt poétának A kovácssegédek sztrájkja című gyönyörű, modern költeményét.

Modern volt az előadó felfogása is egészen a - jelmezig.

Szavalata igazi, művészi élvezetet nyújtott a hálás közönségnek.

Újból a dalárda szerzett tapsokat, megismételve az előadott darabot - a közönség óhajára. Lelkes volt a hangulat, s ilyen emelkedett hangulat mellett szavalta el Farkas Sándor, a mi kedves poétánk, a magyar dal szépségét zengő remek költeményét.

A költemény szépsége, de meg az a körülmény, hogy a dalárda hatalmasan bizonyította be a magyar dal páratlan voltát - nagy és zajos tetszésben részesült.

Indulóval fejezte be aztán a dalkör a hangversenyt, melynek végén nem akart véget érni a kihívások sora.

A hangverseny eredménye pedig teljes erkölcsi és anyagi siker. Lekötelezettje ezért a dalárda az egész tasnádvidéki közönségnek, rendező bizottságnak, főképpen Mihály Károly ügyvédnek, kinek agilis működése a siker érdeméből oroszlánrészt kér. A hangverseny után benn a teremben kezdődött a tánc, ami ugyan kissé bajos és merész vállalat volt az óriási közönség miatt. - De azért csak járták benn, kint a verandán pedig folyt a “magnum áldomás”, valósággal “folyt”. A szép, enyhe nyári éjben fel-felhangzott a dalárda éneke vagy egy-egy lelkes hangú pohárköszöntő.

Virradtig tartott a muri.

Reggel a dalárda néhány tagja visszament Zilahra, nagy része azonban a tasnádiak óhajára ott maradt a délelőtti isteni tiszteleten részt venni.

Beszámolva a dalárda sikeréről, egyáltalában nem vagyok abban a hitben, hogy talán ezek után a zilahi közönség a saját dalárdáját kegyes lesz felfedezni.

Félti az idegeit az esetleges lelkesedés izgalmaitól, s talán duzzogni fog a bevezetésül elmondott igazságokért.

Szil 1898. július 24.

Diband.

8. NYÁRI ESTÉN

Magával ragadott a csendes, varázsos nyári este titokzatos hatalma.

Mintha más szívünk volna ilyenkor! Ott ült mellettem, és a szívem mégsem dobogott, mégsem vert gyorsabban. Valami bolond, álmodozó hangulatba ringatott az enyhe levegő, a csillagos ég, az édes nyugalom!

Mikor a természet csendje néha-néha az én szívemben is nyugalmat teremt, Ő jut eszembe; Ő, ki egy ilyen nyugodt percért sóvárgott mindig, akinek szíve soha meg nem szűnt harcolni az ésszel, küzdeni a valóval.

Ő jut eszembe, kinél senki sem érezte jobban az élet átkát, ki az igazságot dőrék módjára nem kereste az emberekben, csak saját szívében, ebben a sokat kínzott, sokat szenvedett szívben, melyben a leggyötrőbb érzések a legédesebb dalokban forrtak össze.

Ő jutott eszembe most is.

Boldogságot érzek, mert megértem minden dallamos sorát, megértem szívének minden fájdalmas jajdulását, mert éppen úgy megvetem a tömeget, mint Ő, s úgy érzem, úgy vallom a szellem nagyságos célját, jogos büszkeségét, mint vallotta Ő, ki ott a sírban a sokat megénekelt Nirvánának kimondhatatlan boldogságát osztja, és sokkal boldogabb, mint jómagam itt, a szép nyári estén, mélységes csendben álmadozva róla, mellettem egy szép boldogtalan asszonnyal, aki folyton csitítja a szívét, mert csak szép asszony, hódító szép asszony akar lenni, olyan, mint a többi üreslelkű, üresszívű, léha.

Őt is álomba ringatta a nyári este. - Talán holnap, holnapután szemrehányásokat tesz magának gyengeségeért, de most nem bír a szívével, valami bűvös erő olyanná tette, amilyen valóban, s amilyen ő nem akar lenni: érzékeny, álmadozó, gyönge nővé, aki édes rejtélyek, sejtelmek világában él, kinek érzékeny szívecskéje többet megfejt, mint ezer bölcselő lázas, töprengő agya, s kinek minden érzése egy édes, misztikus, csengő költemény.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Ugye, maga is álmadozik, nemcsak azok a sokat gúnyolt poéták? Látja, a szívet legyőzni nem lehet. Nem talál annyi boldogságot egy végigjátszott életben, mint egy átérzett percben.

Egy pillanatra látszott arcán a meglepetés restellő kifejezése, s aztán szokásos dévajságával felelt.

- Nem ábrándoztam; tudja, hogy nem szoktam éretlenkedni…, hanem maga mellett nem lenne csoda, ha elaludnék az ember!

- Veszek magamnak annyi bátorságot, hogy akarata ellenére bóknak vegyem, amit mondott. - Meg tudnám gyűlölni azt az embert, aki ebben az órában is olyan lenne, mint máskor. Nem, most nem tudnék sem a kis Bojárné kalandjairól beszélni, sem a maguk új csillagáról, a kis Fehér hadnagyról. De tudom, hogy magának sem jutott egyik sem eszébe; ilyenkor nem bánt, nem sért bennünket semmi hétköznapi, semmi közönséges. Maga sem haragszik most még arra az elég udvariatlanul “kis ostobá”-nak elkeresztelt “idősebb bakfis”-ra sem, aki elkacérkodta előle a fekete bajuszú, karcsú fogalmazót.

Látja, én, bevallom, álmadoztam. Eszembe jutott a hangulatok nagy költője, akit maga nem tud, vagy nem akar megérteni, aki az álmodozást nevezte a boldogság előcsarnokának, az álmot hívta mennyországnak s az örökös álmatlan, megsemmisítő Nyugalmat az ember boldogságra hívó céljának.

Zsúrról, flörtről sohasem énekelt: csillogó, lármás bálokban a szív nyugalmáról fogant epedő dal a szívében, amíg előtte érzéki asszonyok, ostoba libácskák, nyegle divatbábok, üres fejű katonák keringtek tarka zűrzavarban.

Mert szíve volt.

Most elhamvadt, de akkor égő, dallal telt, nemes, büszke szíve, mely jobban, szebben, százszorta többet érezett, mint bárkié.

Mosolyog? Bocsásson meg, de én sajnálom magát! … Miért visel álarcot, miért titkolja a szívét?…

Százszor boldogtalanabb, mint én, mert nem vallja be, hogy boldogtalan.

Tudom, hogy érzi, éppen úgy, mint én azt a tehetetlen fájdalmat, hogy olyan világban élünk, mely nem a mi szívünknek való.

Érzi a választás nehézségét; olyanná lenni, mint a többi közönséges ember, vagy magunkhoz hasonlóvá tenni egy egész világot.

Érzi, hogy őrült cél lenne mind a kettő; őrült cél, elérhetetlen - eltemeti hát a szívét, álarcot vesz s a tömeg közé vegyül.

És azután - még boldogtalanabb, mert megszűnt számára a legerősebb vigasztaló: az “Én” büszke öntudata!…

Hiszen meghazudtolta magát, megtagadta szívét, lelke boldog, és - mégis komédiázik!

Talán ezt gondolta maga át az előbb is, és nekem nem meri bevallani.

Látja, ha néha megrémülve veszi le álarcát, s várja, hogy dobogó szíve valami titkos nyomástól melyik pillanatban fog megszakadni, hogy meg tudná vigasztalni az a néhai igénytelen poéta!

S miként Ő, úgy maga is eljutna ahhoz az átszellemült elvhez: Hiába minden, minden csak hangulat; a szív a teremtő, az álom az élet, s az elmúlás az élet célja!

Ezen gondolkoztam, talán maga is ezen gondolkozott, és fülembe cseng az ő verse:

Hogy elmúlásra vágyunk,
Van olyan pillanat,
Az őrület szivünkben
Sötét vetést arat.

Hogy álmatag tépődünk,
Van olyan pillanat,
Míg forró köny lecsordul
A szempillák alatt.

És neki is nyugtot adott az álom, ez az édes mennyország.

…Elhallgattam. Csillag futott le. Falevél zizegett, hűvös kezdett lenni. A szép asszony gúnyos arccal nézett rám, azután megigazította gallérját, s menni készült.

Köszönni akartam: nem engedte, hogy szokás szerint megcsókoljam fehér kis kezét, s olyan hidegen, olyan hűvösen csengett a fülembe indulatos hangja:

- Akármilyen hatással is van magára egy ilyen szép este, nem szabad magának megengedni egy nővel szemben, hogy olyan rettenetesen unalmas legyen, s unalmas voltát atyáskodó gorombasággal tetőzze!

…Egyedül bolyongtam késő éjszakáig. Ismét és mindig Te voltál eszemben, Te édes szavú költő!

Igazad van. Az olyan szív, mint a tied volt, nem talál egy meleg, hozzá hasonló társat.

Igazad volt, igazad van. A te szíved s az én szívem is örökös árvaságra van teremtve - de örökös, fájó büszkeségre is.

Olyan volt a te Lajkád is, mint ez a szép asszony: rabja a világnak, örökös színésznő; értem, átérezem búcsúdalodnak utolsó sóhaját:

E végső hang is halkan elpihen
S gúnykép cseng vissza szived mélyiben!

Igen! A gúny a mi osztályrészünk! Óh, hogy ilyen tündéri édes nyári éjszakán sem tud elpihenni a szívben a boldogtalanság kínos tudata!…

Szil 1898. július 24.

Ady Endre

9. MESSZENÉZŐ

Valami gácsországi tanító fogta magát, s feltalálta a villamos messzenézőt. Furcsa valami; az ember előveszi a térképet, megnézi, merre van Párizs, odairányítja, s látja a modern Babilont.

Aztán, hogy a múltkor eljöttem Zilahról, s elbújtam a mi kis falunkban, unatkozni kezdtem.

Éppen egy verset írtam meg, mikor pokoli gondolatom támadt. Vannak ugyan, kik azt tartják, hogy nekem a versírás előtt van pokoli gondolatom, de mindegy, a gondolat elég pokoli volt, ámbár - mint azt Noénak is sokan mondták - minden pokoli elég.

Megfogalmaztam egy sürgönyt: “Boldog néptanító

Gácsország.

Kérek utánvéttel messzelátót.

Rövidlátó

Magyarország”

A címzettet még csak megkapták, lévén egyetlen boldog néptanító Gácsországban, hanem én 48 óráig néztem messze a messzenézőt, de rossz szemeimmel nem láttam sem a messzét, sem a nézőt.

Végül pótló magyarázatképpen megsürgönyöztem:

“Messzelátót kérő rövidlátó Zilahon, verseskötetet kiad”.

Persze megtudták, ki az a rövidlátó.

Megkaptam hát a csudagépet!

Nem tudom talán egészen jól és híven leírni; a lencsetannal sohse voltam tisztában, akármilyen tisztában is voltam. (Hm!)

Állványra állítottam, s Zilahnak szegeztem.

Csütörtöki összetartás volt éppen, odaláttam a Népkertbe.

De milyen látvány volt! - a boldogtalan gács rosszul konstruálta meg a gépjét, s mindent fordítva mutatott.

A látvány csinos, de kínos volt; senkit sem ismertem meg a lábáról.

Összepakoltam a gépet, és sürgönyre tettem írván eképpen:

“Boldogtalan tanító

Gácsország.

Messzelátó nem lát. Forduljon fel; mindent felfordít; ilyet ki látott, pénzt tőlem nem lát.

Rövidlátó”

Válasz nem érkezett.

Szil 1898. július 24.

Erdneyda

10. LEVÉL

Vettem a levelét, édes, és olvastam néma meghatottsággal, szomorúan, lemondóan. Olyan szépek, olyan finomak voltak azok a gyengén lehajló, vékony sorok; olyan édesek azok a drága, szerető szavak.

És az én szívem elkezdett sebesebben verni.

Hallod, látod, te reményvesztett vén gyerek, tehozzád írták ezt az édes, szerelmes levelet! Tehozzád írta egy szép, egy aranyos gyermek, ki megvallja néked, hogy szeret, hogy először szeret, hogy örökre szeretni fog.

De csak egy pillanatra…

Aztán előttem van a maga bájos arca, kedvesem. Az a bűbájos angyalarc tudnivágyó, ragyogó szemekkel.

S eszembe jut a mi találkozásunk végzetes napja, mikor a maga misztikus álmai szétfoszlottak, s az álmok helyén megjelentem én.

Keserűen igaz: én jelentem meg.

Én, akit az élet egy végzetes csapása vitt oda magukhoz, mikor már mindent elvesztettem: szívet, hitet, reményt. Akkor úgy gondoltam, hogy maguknál meg fogok gyógyulni. Meg gyógyulok csendesen, kijózanodom ábrándjaimból, elfeleltek egy démon-arcot, életemnek megölő alakját. Leszek normális, szívben, kedélyben kopott ember, olyan szürke, olyan közönséges, mint annyi-annyi száz. Miért mentem oda? Miért ismertem meg magát? Miért tartottam azt a hitvány elvet, hogy ismerős “társaságbeli” lánynak kötelesség udvarolni? Miért nem számoltam le eljátszott életemmel s a maga sejtelmesen fényes, eljövendő szép világával.

Gyáva voltam, hitvány voltam, érzem.

Magát is médiumnak használtam; feledést adható médiumnak. Hízelgett a maga érdeklődése, jól esett a maga szép szeméből szerelmet olvasni. Mert már akkor kezdtem gyógyulni; megszállott titokban egy új élet karaktere, s álmodozó poéta helyett egy modern, magas gallérú rabló vadászott a maga jobb sorsot, boldogságot érdemlő, meleg kis szívére.

Miért tettem, miért tettem?…

Nem voltam, nem vagyok, nem lehetek méltó a maga szerelmére. Maga a tisztaság, az édes, szűzies érzelmek ragyogó ideálja, s én… én egy szebb életnek ide maradt romja: fakó, hétköznapi ember.

Ismerem én a bűvös-bájos leányálmokat. A maga álma a pirkadó hajnal aranyos világa, sejtelmes félhomályú és mégis ragyogó; feltűnt már benne ígéretosztóan a nap fél korongja: közeleg a szerelem fényes, várva várt világa.

Mit keresek a maga tiszta álmai közt én, aki az éjszakának, szomorú éjjelnek imádója lettem. Nem hiszek én a felkelő napban; nekem a hajnal nem az ébredő szerelem szimboluma, hanem a korcsmából hazakergető hűvös, vezeklő időszak, amikor legörömestebb dobnám el az életet.

Mennyi poézis van egy gyermekleány szívében - de nincs annyi, hogy bearanyozhassa a magamféle, eszményekből kivedlett, korán vénült embernek beteges, borongós, bús kedély világát.

Óh! mert ha nálam örökre hiányzott volna az életen felülszárnyaló, ideált kereső lélek, belém tudná lehelni azt a maga édes, ideális lénye, odaadó, tapadó szerelme.

De valaha én is hittem: a szerelem szép világát általéltem én is.

Nem tette, nem tehette merészebbé lelkem szárnyalását, de jaj! minden sorából látja e levélnek, hogy mivé, hogy boldogtalanná tett.

Egy örök törvény áll miközöttünk: az időnek örök törvénye. Nem az éveké! Hiszen annyi idősek vagyunk, amennyi részt az életből kivettünk. Közöttünk a múlt és jövő óriási kőfala áll, melyen sírfeliratképpen az én életem történetének végső eredménye áll: fui!

Fáj, fáj ez az emlékező, lemondó érzés-sereg az én szívemnek.

Nézem a maga illatos, édes, kis levelét, s úgy szeretnék átkot szórni, de erre is gyenge vagyok, s úgy sem tudnám kire?

Ez az én életem átka: az örökös lemondás a boldogságról, amelyet valaha annyira hajszoltam.

Megírtam a válaszom magának. Köszönöm, hogy megkeserítette a szívemet. Ez már nálam olyan ritka adomány.

Olvassa el vallomásomat, s feledjen! Jusson eszébe az én életem siralmas morálja: az embert a boldogság erőszakos keresése öli meg.

Megcsókolom kicsinyke levelét. Talán éppen itt érintették hófehér kacsói: s elküldöm magához egy beteg szívnek boldogságot kívánó sóhaját.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. szeptember 21.

Ady Endre

11. AZ ELSŐ DÉR

Messze, régen történt. Ott akkor még az élet glóriája ragyogott be mindent, virágzott a rét másodvirága, tavaszi volt a napnak fénye, zöld még az erdő lombja, égő volt a szív szerelme.

Szép, csillagos szeptemberi éj volt. Késő estig gyönyörködtünk benne; beszéltünk szerelemről, hiszen a szellő langyos, tavaszias volt, s körülöttünk még nyílottak a rózsák.

És akkor éjjel álmom volt. Nehéz, gyötrő álmom. Valakit sírni, zokogni láttam, valakit, akit én legjobban szeretek. Mit siratott? Hervadt rózsát, elszállott reményt, kihűlt érzelmet - nem tudom, de ijedve riadtam fel álmomból, s néztem ki a már világos ablakon…

Itt lenn nálunk, a völgyben derengeni kezdett, majd felötlött ott a hatalmas, ős Meszes mögött tüzes fényben a nap, s egyszerre minden ragyogni kezdett, az egész északi hegycsúcs fénylett, ragyogott, mint egy gyémánthegy hideg, fehér fénnyel.

A kinyitott ablakon betódult a hideg, csípős levegő, és én úgy éreztem, mintha szívemre, lelkemre is ilyen hideg fényű, fehér lepel borulna egynéhány percre eltakarni a szomorú hervadást.

Megzizzen az udvari eperfa lehulló levele, mintha ott fenn az észak-csúcsi erdőn ezer visszhangja kelne a szomorú hangnak, megsajdul a szívem, fájni, nagyon fájni kezd: Lehullott az első dér, elhervad az élet.

*

Azóta már elmúlt néhány ősz. Sokszor hervasztott viruló virágot hideg, őszi dér. Elmúlásra sokszor jött kikelet, de nekem az a régi, őszi dér hervasztotta el a szívemet.

Akkor nyílt szívemben a szerelem első virága, akkor zokogtam először az elmúlás törvénye felett, most már megnyugodtam: csak emlékezem az első hervasztó dérre, s nyugodtan szemlélem az elmúlásnak mélységesen kínos, bús processzusát.

Élet és elmúlás, virág és hervadás, harmat és őszi dér, szerelem és csalódás: s ki van merítve ennek az unalmas életnek összes változata.

*

Lehullott az első dér megint. Talán most is elhervaszt egypár szép reményt, egy-két bolondos szerető szívet, de ez az ő bús hivatása, és ez a mi sorsunk. - Én vártam az első dér lehulltát most is. - Olyan jólesik látnom, hogy az az elmúlás, melynek hideg dere engem ért valaha, most is elküldé hervasztó szolgáját virágot ölni, szívet taposni.

Aztán megint megszáll az az édes-kínos őszi hangulat. - Addig zaklat, míg csendesen, filozófiám eredményeként ott áll a legfőbb jó: a csendes elmúlás, az örök pihenés.

*

Leányok, ifjak, ha ugyan elolvassátok ezeket a szomorú sorokat, nevessetek ki engem, vén bolondot. - Ne féljetek, a szívnek nem árt a dér.

Én csak csúnya önzésből akartam ezeket az áligazságokat elhitetni.

Ne féljetek; ha szerettek, nincs elmúlás.

Nekem volt… A dér hervasztotta el minden örömem…

Hallom Longfellow óráját: Soha többé, mindörökké; mindörökké, soha többé!…

Soha többé… lehullott a dér, az első, hervasztó hideg dér…

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. szeptember 28.

Adieu Bandi

12. BOHÉMIÁBÓL

Valami négy éve történt, hogy egypár jókedvű diákgyerek a bérces Erdély egyik végvárában egy hatalmas birodalmat alkotott, melynek állandó területe nincs, csak népessége egy és ugyanaz. Az államalkotók eredetét nem fedi olyan sűrű homály, mint Romulus és Remusét. Arany kedélyű, cigány vérű, gondtalan, zseniális gyerekek voltak ők, kik az élet keserű labdacsait minden kifogás nélkül beszedni képesek voltak, kik jobban szerették a mámort, a fojtó valamit, a szépet a hasznosnál, a bort a víznél. Ezek a tulajdonságok tették őket állam alkotókká, ezeknek köszönheti “Bohémia”, hogy ő nemcsak Csehország, hanem a jókedv és könnyű vér aranyos tanyája.

Bohémia is tartott országgyűlést; sőt, mint szertelenül alkotmányos állam, nagyon is sürjen. A “Délczeg mama” csárdájában sokszor verte fel az éj csendjét a birodalom hangos nótázása, vidám kacagása, felhangzottak a lét nagy kérdései:

Mért piros a liba orra,
Holott sohse’ mártja borba?

Vagy megérlelődött a nagy elhatározás:

Nem, nem, nem,
Nem, nem, nem,
Nem megyünk mi innen el!

Hogy is szerette őket háznagynőjük: jó Délczeg mama. Mikor az utolsó országgyűlésen a tagok ki akarták tőle váltani becsapott óráik és gyűrűiket, hogy kérte őket: hagyják nála emlékbe, mit szegény gyerekek a mérhetetlen szeretet feletti meghatottságukban meg is cselekedtek.

*

Aztán jött a tagok szétválása, ami még azonban nem jelentette megsemmisülését. Búcsúztak egymástól szegény gyerekek. Igazán érzékeny búcsú volt.

- Fiúk! csak egyet ígérjetek meg - hangzott mindegyik búcsú szava -, hogy szeretni fogjátok a virágokat, s rossz emberek nem fogtok lenni, s hogy a szeretett virágok között legkedvencebb, legszeretettebb a borvirág lesz!

*

Mert babér nemigen termett Bohémia számára. Pedig mindnyájuknak volt művészi ambíciója. Az egyik komponált, de egyszer egyik valzeréről kiderült, hogy az a Rákóczi-induló agyonnyomorítása. Egy másik festői babérokra vágyott. Egyik festménye csendélet volt: 3 drb. krumplival és 2 káposztafejjel. A szerencsétlen ezt az első és utolsó művét kint hagyta az udvaron száradni, s széttépte egy, a festmény hűsége által megvesztegetett malac.

Verseket írt a harmadik. Meg lehet vallani, hogy én voltam az, ez emlékező sorok bánatos írója. És hogy jártam! Szerencsétlenül! A verset, amit írtam, 3 évvel megírta előttem egy másik poéta.

*

De a vidám kedély a távolban is összetartja Bohémia lakóit. Talán lesz még alkalmam elmondani egypár esetet, melyek - bizarr voltuk dacára - csak azt bizonyítják, hogy Bohémia még mindig hű dicső múltjához, féltett szép céljához. És ha babér nem jut sem tagjai fejére, sem levesökbe, a virágot még mindig szeretik.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. október 4.

Adieu Bandi

13. ÖTLETEK

Ha a modern irodalmi irányzat hívei úgy írnak, ahogy éreznek, akkor nemcsak a kritikusoknak van velök sok dolguk, hanem az - orvosoknak is.

*

Az emberek jobb néven veszik a lenéző büszkeséget az alamizsnát kérő alázatosságnál.

*

A legerényesebb asszonynál sem vált annyira természetté az erény, hogy néha önmaga ne csudálkozzék azon, hogy ő milyen becsületes.

*

A csúnya nőnek sok barátnője, a szép nőnek - sok barátja van.

*

Viruló fiatal nők az emancipációért harcolnak; “a nő szerelemre van teremtve!” - mondja a 30 éves aggszűz.

*

Van olyan nő is, ki a légyotton nem attól fél, hogy a férje lepi meg, hanem hogy a kedvese.

*

Milyen jó a gyermekeknek! Nekik mégiscsak szabad igazat mondani.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. október 9.

Adieu

14. BOHÉMIÁBÓL

Szerelmes lett a kompánia egyik legvígabb tagja. - Rendes, józan életű nyárspolgárok között nem lett volna ez nagy baj, de mit csináljon Bohémia egy szerelmes emberrel, aki a legduha jabb murik alkalmával is szerelmes verseken töri a fejét. - Ezen segíteni kellett. - Béla barátunkhoz fordultunk tanácsért, neki ugyanis az volt a rögeszméje, hogy ötletei vannak. - Béla kész volt a maga tanácsával: Küldjünk egy deputációt az imádott leányhoz, s kérjük fel alázatosan, hogy kegyeskedjék a Pista fiút teljesen negligálni, gyöngéd kézszorításait vissza nem adni, a második négyest vele többé nem táncolni.

Bélát összeszidtuk, de tanácsát nem fogadtuk el. - Ahelyett írtunk egy levelet a kisleánynak, mely szólott a következően.

“Igen tisztelt kisasszony. Lovagias kötelességünknek tartjuk kegyeddel tudatni, hogy B. Pista tegnap este boros asztalnál olyan nyilatkozatot tett, hogy neki sikerült kegyedet - bocsánat, de így mondta - elbolondítani. - Kötelességünknek tartottuk stb.”

A csel sikerült - Pista még egypár napig öngyilkosjelöltösködött, de nemsokára velünk dalolta a nótát:

“Nem házasodom meg soha!”

Akkoriban, mikor az alábbi eset történt, Bohémia még ifjú birodalom volt, mi pedig az érettségi vizsga előtt állottunk. Érettségünknek előzetesen világos jelt adandó, minden éjjel nagyot züllöttünk a Délczeg mama csárdájában, ahol a legszebb csapos leány volt az egész városban. - A kisleány - ő tudja miért - megharagudott reánk, s vagy négyünket egy névtelen levélben feljelentett az igazgatónál, aki az osztálytanárt szigorú vizsgálatra utasította.

- Jöjjenek ma délben a lakásomra, akik a feljelentett vétségben bűnösnek érzik magukat - szólott szigorúan az osztályt vezető tanár.

Tizennyolcan voltunk az osztályban, s délben 17-en tettünk látogatást a meglepetésében majd elájuló tanárnál.

- Hát a 18-ik hol van? - kérdi végre a diákerkölcsök szigorú őre.

- Bocsánatot kér, hogy nem jöhet el, rosszul lett szegény - válaszolt 17 ember, aki egytől egyig találva érezte magát.

*

A kompánia egyik tagja jogász korában négy napi száraz kenyér koszt után abban a szerencsében részesült, hogy zsúrra lett meghíva.

Mikor az uzsonnára terített asztalhoz akarták ültetni, eszébe jutott, hogy illő lenne egy kissé szerénykedni.

- Hát mért nem akar enni? - kérdi tőle valaki.

- Igazán én nem szoktam - vágja ki őszinte szerénységgel.

*

Elgondolkozom néha, hogy ennek az excentrikus bohéméletnek számtalan impressziója, eseménye hogy el lesz felejtve, ha mindannyian átváltozunk szürke, hétköznapi nyárs pol gárokká.

De átváltozunk-e?…

…Egy aranyos kedélyű bohém emberrel beszélgettem a múltkor, aki - megsúgom, ha agyonüt is - elmúlt 40 éves. - Erről az átváltozásról beszélgettünk.

- Miért változzam meg ilyen hamar - szólott egész meggyőződéssel -, hiszen fiatal vagyok még arra.

És ez a mondás úgy megvigasztalt, mert hiszen mi örökre fiatalok maradunk.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. október 12.

Adieu Bandi

15. SZÍNPADI DISZKRÉCIÓ

Egy nagyon szellemes, néha-néha pikantériákban utazó francia író szellemesen és ügyesen jelöli meg egy szóval azt, ami a nőt kívánatosabbá, misztikusabbá teszi: - a fátyolt. A fátyol ez az irigy, látni alig engedő, vékonyka lepel, mely alkalmat, szabadságot ad a sejtéshez, szárnyat a fantázia repüléséhez - ez a fátyol nagy szerepet játszik abban a hatásban, melyet a női bájok a férfira gyakorolnak.

A modern szimbolizmus idejében mondjuk ki, hogy ez a fátyol nem más, mint az a köteles diszkréció, melyet jó ízlésű nő bárhol köteles megőrizni, amely diszkréció nélkül elvégre is - hogy nyíltan beszéljünk - a legkarcsúbb bokácskák is elvesztik érdekességüket.

A nő a színpadon is tartozik nő lenni. S a nő, csakis akkor művésznő, ha a színpadon elfelejteti saját egyéniségét, s életet lehel szerepébe.

De ha a “kaméliás hölgy” szerepében saját előnyeinek mutogatásával el akarja szegény Margit gyötrődő lényét feledtetni, mindennek nevezhető, csak művésznőnek nem, s intenciója minden, csak nem művészi.

Ismerjük a színpad alakjainak természetes viszonyát a hallgatósághoz. - Tudjuk, bár restelljük hangoztatni, hogy a mi társadalmunk ítélete, véleménye még mindig rabja a régi, korlátolt felfogásnak, ha színészetről, színésznőkről esik szó.

Nincs tehát elhibázottabb lépés, mint annak a bizonyos fátyolnak meg-meglengetésével tápot adni a régi, legtöbb esetben alaptalan elfogultságnak.

Elvégre egy művésznő népszerűségének csak egy eszköze lehet: az igazi művészet. És hogy a sok igazsághoz végül még egyet csatoljak: Semmitől se óvakodjék egy művész vagy művésznő jobban, mint hogy közönség legyen.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. október 13.

A. E.

16. ÖTLETEK

A pesszimista az életet drámának tartja. Csakhogy a színpadi drámának a végén van a tragikum: a halál; az élet drámájának tragikuma pedig az elején van: a születés.

*

Sok poéta olyan, mint az egyszeri bolond, ki a világot tartotta bolondnak. Ők sem a verseiket tartják rosszaknak, hanem a publikumot rossz ízlésűnek.

*

“Szeretni csak egyet lehet!” - kiáltja lelkesülten a szerelmes ifjú.

“De jó, hogy feleségül is csak egyet lehet venni” - sóhajtja a férj.

*

A kifejezések disztinkciója nagy művészet. - Milyen helytelen nagyon sokszor az ilyen szerelmi vallomás: “Nagysád! Imádom, legyen az enyém!” - holott helyesen így kellene mondani: “…az enyém is.”

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. október 17.

Adieu Bandi

17. III. BÉLA TEMETÉSE

Egy nagy, dicső királynak 700 év múlva feltalált hamvait újra temetik. Nehéz érckoporsóban, kegyelet jeleivel ékesítve pihent napokig Budavárnak legrégibb templomában, s akik még tudnak lelkesedni a múlton, áldozhattak a koporsónál a honfikegyelet szent érzelmének.

A nemzetek életének nagy Kormányzója vajon mit akart, mikor a porladó, nagy király hamvait visszaadta nekünk?…

Nincs mozzanat az emberiség életében, melyben a bölcs előrelátás meg ne nyilatkozzék; minden alá van vetve az örök törvénynek, melynek létezését az ember gondolkozni tudása óta sejti, de melyet megfejteni évezredek alatt nem tudott, és nem is fog megtudni.

Míg a Mátyás templom kőkockázatán pihent a koporsó, a hamvakat egyszerre körüllengte a szellem, igazság, mert nincs a nagy természetnek élő vagy élettelen alkotása, amelyben lélek ne nyilatkozzék meg.

És beszél hozzánk a hamvak szelleme:

“Eljöttem hozzád, nemzetem, lezajlott, hosszú 700 év után.

Mikor elszálltam ezekből a porladó hamvakból, egy nagy, dicső népet, nemzetet hagytam itt. Hatalmas volt az ereje, nagyságos a dicsősége. Eljöttem, hogy meglássam, mi lett a nagyságból, mi lett a dicsőségből?…

Azóta tatár-mongol csordák tiportak rajtad, de látom, hogy felemelkedtél újra.

Küzdöttél a keresztért, véreztél önlétedért, meghaltál Mohácsnál, s látom, hogy volt feltámadás.

Karodon behegedt a seb, melyet belevágott harmadfél század bilincse. Nyelved csengő, tiszta, nem tudták elvenni azok, kik előbb koldussá, aztán rabbá akartak tenni.

Megvívtad azóta a világtörténet legragyogóbb, legigazságosabb harcát. Bebizonyítottad, hogy nálad a szabadság nem jelszó, hanem szív, mely nélkül - élni nem tudsz.

Megöltek, és te újra feltámadtál.

Ez a kor sötét, hideg, ködös, még szellem-szemek sem láthatnak tisztán.

Lehet, nem úgy van, mint én látom, hogy a szív már nem tud úgy hevülni, hogy az eszmények nem gyújtanak lángra. Oh! lehet, nem úgy van, hogy a haza csak terület; a hazaszeretet együgyűek erénye, hogy akik ajkaikon hordozzák, kiabálják a haza nevét, azok csak önző, dicsvágyó emberek, hogy a nép, mely a nemzet lelke, kezdi megtagadni, hogy magyar.

Nem. Bizonyára tévedek. Hisz’ hamvaim körül király és nemzet együtt állanak.

E népet nem tudták megölni, élni fog, s magyar lesz örökre.

De azért halljátok óvó szavamat.

Ha hiszitek, hogy hamvaim felett virrasztani fog a kegyelet, hogy idegen nép nem fogja azt szétszórni soha; ha hiszitek, hogy koporsóm körül csak magyar szó, magyar dal fog csengeni, ha akarjátok, hogy ez a föld mindig magyar legyen, s ez akaratot szívvel és vérrel szolgáljátok - akkor… csak akkor temessetek itt el!”

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. október 22.

A. E.

18. SZÍNHÁZI PLETYKÁK

A mi bájos, fiatal drámai művésznőnk méltó szenzációt okozott tegnap délelőtt.

- Nézzétek, Fáy a bakon.

És tényleg úgy volt. A szép művésznő kocsikázott drámai gyorsasággal. Oly biztosan kormányozta a kormánygyeplőt, hogy méltán sóhajtott fel egy, a kocsi után bámuló gavallér:

- Milyen fiatal és máris hogy kormányoz.

*

Egy nagyon kedves művésznőnél tett látogatást az ifjúság 3 tagú küldöttsége, hogy felkérjék a szerdai felolvasó estélyen való szereplésre:

- Jól van, uraim, szívesen megteszem, csak arra kérem önöket, hogy Bécsből ne rendeljék számomra a csokrot.

Amiből két igazság világlódott [!] ki: először, hogy a csokornak meg kell lenni, másodszor, hogy a pestistől a mi aranyos művésznőnk is fél.

*

A kar egyik szépéről van szó; arról, akinek legfessebb nadrágai vannak. A szép leány egyik kikosarazott udvarlója azt a hírt terjesztette, hogy - hogy is írjuk csak? - hogy nagyon téliesen van bélelve a nadrágja. Egy gavallér besúgta ezt a szép leánynak, aki nevetve válaszolt:

- Eh! szamárság! Hisz ő nem tudja, milyen ez a nadrág, s éppen azért haragszik, mert nem tudja!

*

Egy maliciózus színházlátogató mondta a következő csípős megjegyzést:

- Komjáthy a saját nevéről nevezett pisztollyal lőtt a héten, mert Szegedet célozta, s Debrecent találta.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. október 29.

Adieu

19. BETEGEN

Szeretném valakinek elmondani, szeretném sírva bevallani, hogy én nyomorult, beteg ember vagyok.

Az ajkamon a mosoly, az arcomon a derű, a szememben a büszkeség sugara nem más, mint hitvány tettetés, világbolondító álarcoskodás…

Mert én beteg, nagyon beteg vagyok.

Ha láttok tivornyázó éjeken kipirult arccal, ragyogó szemekkel, dalolva cinikus otrombasággal, leányt ölelve égő vággyal - sajnálkozzatok rajtam, nyomorult emberen.

Mert beteg az én szívem, beteg az én lelkem.

Nem érzem a bor ízét, csak a mámort, a feledést keresem, hiába… hiába…

Nem korbácsolja fel a vérem mulató leánynak rám tapadó csókja.

Ha visszacsókolom, mélységes undor, utálat fog el.

Ha beszélek ideálról, dicsőségről, ihletett percekről, költői ábrándokról - nem érzem, amit mondok. Nem lelkesít semmi, semmi a világon…

Beteg vagyok, lázas, nehéz beteg.

Beteg vagyok, víziókat látok.

Előttem őrült kaleidoszkóp gyanánt rohan el ezer és ezer látomány…

…Látok egy éhes embertábort. - Csoportokban harcol a kenyérért. Ott, ahol a legnagyobb darab kenyér fekszik a porban, ott a legnagyobb a küzdelem. Már beletapodták a porba, már bepiszkolták vérrel, és mégis milyen pokoli triumfussal rohan el vele a küzdők legerősebbike, mikor leverte vetélytársait. Hogy üvölt a levert állati sereg, hogy siratja az elrabolt koncot!

Rémítő kép!…

…De új csoport áll ismét előttem. Feszületek hosszú sorban. Közülök egy durva fakereszt olyan ismerős. Nézem, nézem, felette ott a négy betű I. N. R. I….

Ezekre a feszületekre az igazság bajnokait feszítették fel. A feszületek előtti nagy tömeg az a dicső emberiség, melyet annyi szószátyár dicsér, mely tombol az ártatlan vér láttára.

Azután egy új vízió üldözi a lelkemet, égeti az agyvelőmet.

Egy tarka csoport verődik elém. Mintha valami komikumot kedvelő hatalom durva szeszélyének hódolna, démoni alakok s angyalok egy tömkelegben kísértenek.

Milyen alakok e borzasztó csoportban!…

Madonna arcú asszonyok buja, aljas, hívogató arccal…

Pártás leányok mocsokkal a tiszta homlokon, kísértő árnnyal hátaik mögött.

Látom a költőt, kinek szívében annyi láng, amennyi egy világot megtisztíthatna, és mégis meggyalázva, elhagyatva fekszik rothadt szalmaágyán.

Látok egy bíbor ruhájú, márványarcú nőt, kinek kezében karcsú, könnyű mérleg, neve dicső, feje felé írva lángbetűkkel: Justitia.

De a szép nőnek nincs szíve, csak gonosz, durva ösztöne van. Szeme nem látja az igazi nyomorultat, fülét megvesztegeti az arany csengése…

…És még mennyi ezer, szívet rémítő alak!…

Óh! ezek a víziók szív nélkül is megőrjítenek!

Beteggé tettek, örökre beteggé.

Beteg a szívem, beteg a lelkem, nincs nyugalmam, hitem, nem érez a szívem.

Hazug a mosoly az ajkamon, nem őszinte egy kacagásom, feledni tudnék, s nem tudok… beteg vagyok, nagyon beteg, talán a szívem fáj, talán a szívem halt meg…

Debreczeni Főiskolai Lapok 1898. október 31.

Ady Endre

20. KÖD

Hűvös van, ősz van. Várnók a napnak áldott ragyogását, hogy egy derűs, mosolygó sugárt küldjön a mi sejtelmektől hímzett szívünkbe. Várnók a nap áldott fényét, hogy aranyozza be a körülöttünk levő színtelen, szürke tárgyakat. Várjuk, de hiába. Valami elfedi előttünk a fényt, a sugárt. Valami reánk nehezül, befogja, beborítja a szívünket. Valami szürkére, nyomasztóvá teszi a világot, életet - beteggé a lelkünket… A köd… Oh hányszor utáljuk meg e világot, s nem tudjuk, hogy miért. Hányszor szomjazunk Léthe vizére, örök Nirvánára, s nem sejtjük, hogy mi tört össze bennünket. A köd, a köd a mi életünk átka. A köd borul ránk, a rejtélyes sejtelem, a titkos életundor, a nyomorúság fel-feltűnő keserves érzete. S hiába a zöld hasist kereső remény, előttünk áll az élet mindent elborító átka: a tehetetlenség, a köd… Derülj ki édes napunk, hints egy reménysugárt szívünkbe, mert ősz van, hűvös van, s megöli lelkünket a köd…

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 6.

21. AZ ÖNGYILKOSJELÖLT

Veress Jankó jogásznyelven: jó pipa. Passziói, szokásai mind olyanok, amelyek méltók a századvég élni tudó és akaró gyermekéhez. Elvből gyűlöli a napvilágot, de ha alkonyatkor kigyúlnak a gázlámpák, Jankó is kibúvik elegáns garzonlakásából.

Dicséretére legyen mondva: ő elég tudni vágyó fiatal. Érdeklődik, hogy mi történt a hosszú, közönséges napon, amelyet ő átszundikált, s amelyen nem érdemes csak amolyan teológus alakoknak fenn lenni, kik úgyis falura mennek papnak, ott pedig csak disznótorok alkalmával szokás éjszakázni.

Természetes, hogy ilyen elvekkel és életrenddel a pénzügyi dolgok és állapotok nagyon összekuszálódnak.

Jankó is folyton pillanatnyi pénzzavarban szenved, s amennyiben a mellényzsebe nem órakirakat, a zálogház, ez a páratlanul üdvös intézmény sem segíthet már rajta.

A reménytelenség egy kínos órájában Jankó barátunk filozofálni kezdett.

Hogy e filozófia pesszimisztikus irányú lett, az a fenti vázlatos előzményekből szinte tudható.

Hatvan átlumpolt éjszaka, amely hatvan krajcárt sem hagyott a zsebben, Epikurból is Schopenhauert csinált volna.

Lassan-lassan rájött, hogy az élet hiábavalóság, nem érdemes tovább robotolni.

Aztán meg hát élt ő már eleget.

Miért tovább? Talán hogy éjszaka is aludjon? Vagy éppen csak éjszaka aludjon?

Nemes keblének minden dobbanása tiltakozott a jövő ilyen metamorfózisa ellen.

Nem és százszor nem, inkább ezerszer lőpor és golyó!

Elhatározása annyival inkább erős lett, mert hitelezői mind jobban-jobban zaklatták.

Szerdán… akkor vége lesz mindennek. Egy durranás, és meg fog szabadulni ettől a nyomorult hitelezős világtól…

És Jankó nem is titkolta ezt a szándékát. Sőt egyik barátját felkérte búcsúbeszéd tartására.

Szerdán, tehát szerdán… De történt valami. A hitelezők fülébe ment a hír, kik egy emberként rohanták meg Jankót.

Csak túl lenne már a szerdai napon, akkor ugyan sirathatnák az ördöngös hiénák.

De így nem volt menekvés. A hitelezők megválasztott szónoka ünnepélyesen felszólította, hogy méltóztassék tovább élni.

- Sajnálom, barátaim, nekem meg kell halnom, de hajlandó vagyok önökkel szemben lojális lenni. Én meghalok - folytatta tovább saját és hitelezői zokogása között -, de önökről nem feledkezem meg.

Így jutottak azután a következő manifesztumhoz:

Apámhoz!

Kérem azon utolsó óhajom teljesíteni, hogy X. Y. úrnak ennyi és ennyi (10-40 frt) adósságom halálom után kifizettessék!

Veress Jankó

A hitelezők megtörve, de mégis megnyugtatva távoztak…

Másnap Jankó 50 frt rendkívüli zsebpénzt kapott az édesapjától. Ez kedden történt, a végzetes szerdai nap előtt. De a szerdai nap nem lett végzetes. Jankó ismét a régi bohém Jankó lett, kinek az a szerencséje, hogy becsapott hitelezőivel nem találkozhatik - szokása lévén néki éjszaka fenn lenni, s a nyomorult nappalt átaludni.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 8.

Bandi

22. SZÍNHÁZI PLETYKÁK

Imre napján történt. Karacsnak hosszú próbája volt, s türelmetlenül várta a gratulálni akaró múzsasereg.

A Parti üzlete telve volt villásreggeliző színészekkel és színésznőkkel, kik nagyméretű pusztí tást vittek végbe az enni- és innivalók nagy készletébe[n]. Fáy Flóra már megitta a szokásos kürasszóját, mikor Szabó Irma rémítő felfedezésre jutott: valaki megette a sajtját.

Sokan lettek volna hajlandók kárpótolni az érzékenyen sújtott művésznőt, mivel ő maga is kijelentette, hogy szeretni tudná, aki neki egy pohár vaniliást és egy kis sajtot rendelne, “de - folytatta egyéniségéhez illő, kedves naivsággal - az illető kötelezve lenne arra is, hogy árváimat, ha lesznek - gondozni fogja.”

*

Egy állandóan rossz viccekben utazó barátom lelkét terheli az alábbi vicc:

Hogy Fáy Flóra mennyire szereti becses énjét - amit különben ő maga is beismert -, mutatja az is, hogy Fáy-szappant használ és Flóra-gyertyát - éget.

*

Egyik művésznőnk zokon vette, hogy a bohém-estély meghívóján ő és kollégái “fráternők” címen szerepeltek. Meginterpellálta azért az estély egyik rendezőjét.

- Hát jól van. Lehet, hogy könnyelmű fráternők vagyunk, de minek avval eldicsekedni?

*

Szatyi bácsi bánatosan beszél az ő távozásáról.

- Nem mennék én el innen, de hát túlságosan gyengéd a debreceni közönség.

Általános megrökönyödés.

- Igen - folytatja teljes nyugalommal -, azt hiszik, hogy nekem terhemre esik a függöny elé menni, s ezért inkább nem tapsolnak, s körülbelül hasonló figyelemből virágot sem adnak.

Pedig én jó ember vagyok, s a virágot is szeretem - sóhajtja bánatosan és megadással Szatyi bácsi.

*

Ezeket a pletykákat pedig szenvedéllyel terjeszti, de értük felelősséget nem vállal.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 10.

Adieu Bandi

23. GITTA KISASSZONY

(Verses vígjáték 3 felvonásban. Írta Farkas Imre.
Megjelent Singer és Wolfner bizományában. Budapest.)

Egy szegény, fakó, dalos lelkű poéta meghódított egy fényes, ragyogó jukker leányt. S a nyalka szép leányt, kinek daliás huszártisztekből áll az udvara, nem gyönyörködteti többé a fényes környezet, csak az ő poétájának szerelmes szava, ábrándos szerelme.

Milyen szép, milyen poétikus história. Csak poéta gondolhatta ki.

Bearanyozva a legragyogóbb romantikával, megénekelve édes poézissal… A tábornok úrnak két szép unokahúga van. A bájos Gitta, ki valóságos jukker leány, kinek legfőbb kedvtelése a lovaglás - és Lilla, ki még most került ki a zárda szigorú falai közül.

Mindkét leány szívében felébred a vágy egy új, egy más élet iránt, melynek főalakja szívükbe van rajzolva: az ideál.

Gittát körülrajongják roppant önbizalommal a nyalka huszártisztek, s mindenik saját magát tartja a leányálmok fényes alakjának.

Lilla már a zárdában megrajzolta ideálja képét.

Sápadt, merengő, ábrándos poéta, kinek szívében dalok zsonganak, kivel együtt fogja hallgatni patak csobogását, madárkák dalát…

És megtalálják mindketten az ideált. A katonás Gitta beleszeret a bús poétába, együtt olvassák az édes, szerelmes, bánatos verseket, együtt szedik az illatos ibolyát, Lilla kisasszony pedig Bárdy hadnaggyal cseréli fel az ő képzelt poéta ideálját.

Ez a Farkas Imre vígjátékának egyszerű meséje.

Egyszerű, naiv történet. Az élet épp úgy nem sző ilyet, mint nem találjuk meg a színpadon sem.

Azok az írók, kik most a színpad számára írnak, kinevetik az ilyen naiv históriát. Poéta, aki hódítani tud - ki hallott már ilyet? Gitta kisasszony férjhez megy egyik tisztudvarlójához, s megcsalja a többivel. Egy jukker leánytól csak nem várhatunk mást? És Lilla? Átalakul szépen az új környezetben, Gittának lesz hűséges tanítványa.

…De Farkas Imre poéta. Poéta, kit nem téveszt meg a hangzatos teória, a megváltozott ízlés. Neki csak egy törvénye van: a szép, és egy célja a gyönyörködtetés.

Alakjai mind szépek, ragyogók. Hogy nem ismerünk rájok, hogy nem mutatja be őket pon gyolában is, hogy a történetben csak a drágakő fénylik, s nem hódolva a divatnak, a szemetet sehol se látjuk - ezért tegyen neki szemrehányást, akinek ízlése a divatos bohózatok után alakult, de aki a poézisben azt látja, ami nem változott meg évezredek óta: az örök szépet, az bizonyára gyönyörködni fog Farkas Imre poétikus vígjátékában.

Mennyi elragadó, kedves epizód tarkítja ezt a szép mesét.

A poéta, ki ibolyát szed beteg édesanyjának. Lilla és Bárdy hadnagy kölcsönös gyöngédsége, mikor egymás kedvét keresve, Lilla lovagolni tanul, Bárdy a vers törvényeit magolja.

A poéta verse a szerelmes kis kadétról, mely még a féltékeny kadétot is megnyeri a költő pártjára.

Megannyi szép poétikus vonás. A verselés könnyed, szellemes.

Még annak is élvezetes olvasmány, ki a kötött beszédtől idegenkedik.

Egyszóval Gitta kisasszony poétikus, kedves, szellemes munka, melynek elolvasása csak élvezetet szerez.

Hogy színpadra nem való, az mit sem von le értékéből!

Formája lehet a műnek bármilyen, azért csak nem más, mint egy szép poéma; egy vers, melyet hivatott költő írt.

A csinosan kiállított könyvre felhívjuk olvasóink figyelmét.

Farkas Imrét a saját tehetségén kívül még az is ajánlja, hogy mienk: debreceni, kit méltányolni elsősorban nekünk kötelességünk.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 15.

Adieu Bandi

24. ÉJJEL AZ ERDŐN

Rákosi Jenőnek ez a mulatságos, népies színműnek keresztelt darabja került tegnap este előadásra. De mintha már a mi közönségünk is idegenkedne a népszínművektől, mintha a legsilányabb operett is jobban vonzana?!… Legalább ezt a feltevést támogatja az a körülmény, hogy a tegnapi sikerült előadást csekély közönség nézte végig. Pedig ennek a darabnak operettszerű alakjai és ötletei - még az utolsó esetben is - nagyobb vonzó erővel bírhattak volna. A darab szereplői - különben - ambícióval, ügyesen játszottak. Szathmáry mint Paczor, valósággal kabinetalakítást nyújtott, nyílt színen is aratott tapsokat. Kállay Lujza (Máli), Serfőzy (Boriska) ügyesen játszottak; szépen előadott énekszámaikat többször megújrázták. Sziklay originális pesti uracs volt; ügyes, aktuális kupléi igen tetszettek. A többi szereplők: Csügényi V., Fenyéri, Rubos, Tanay és Bartha sikerrel állották meg helyöket. Kállay Lujza különben a beteg Kaposi helyett játszott, s annál dicséretesebb, hogy játékán nem látszott a “beugrás”. A magyarnótákhoz azonban a zenekar kísérete jobb is lehetne…

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 15.

Adieu

25. AZ ÉN LAKÓTÁRSAM

Abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy már nekem is van lakótársam. Eddig én voltam másnak a lakótársa. Sorra tüntettem ki a barátaimat egy-egy napi együttlakással. Ez az unalmas állapot egyszer lett megszakítva. Akkor ti., mikor lakásomat az indóház II. oszt. várótermébe tettem át. Itt nagyon jól éreztem magam, de a negyedik napon figyelmeztettek, hogy jó lesz a jegyemet megváltani. Dühös lettem, és elköltözködtem. Az összes, amit el kellett szállítanom, a dühöm volt. Evvel beköltözködtem egy hónapos szobába, melyben két ágy volt. Az egyik a lakótársamé.

Így jutottam én lakótárshoz.

A lakótársamat még nem ismerem. Csak egy rövid hónapja lakunk együtt.

Azt mondják, hogy nemrég szabadult ki az alkoholbetegek szanatóriumából, ahol érmet is szerzett. Ez az összes szerzeménye.

Az első éjszaka két kórista hozta haza az én lakótársamat. Kabát nem volt rajta, s mindenképpen fütyölni próbált. A lámpát kétszer is eloltotta.

Mikor engem észrevett az egyik ágyban, rémítő buta pofát vágott.

Nézett… nézett, s egyszer csak odatántorgott hozzám, megkapta a kezemet, s elkezdte szörnyen csókolni.

Olyan üdvözlet-félét ordított.

Azt hitte a szerencsétlen, hogy én vagyok a gyámja, s most érkeztem meg.

Örömében kikutatta a ruhámat, összes vagyonomat, 69 krajcárt meg egy régi 4 krajcárost, magához vette, s elég biztos léptekkel távozott. Reggel 2 hordár és 5 pikkoló szállította haza.

A második éjszaka saroglyán hozták haza az én kedves kollégámat. A szoba tele lett borgőzzel; azt hittem, hogy ő robbant fel, de ő elég szilárdan feküdt az asztal alatt, ahova a saroglyából kigurították.

Egy fél óra múlva az asztal elkezdett táncolni, majd felemelkedni, végre egy izmosabb fajtájú fejfedőt képezett lakótársam mámoros fején.

A kolléga szavalni kezdett; egyszer, amint megrázza a fejét, az asztal a fejemre esett.

A fejem vérzett, ő figyelni kezdett. Hozzám jött, azt hitte, meghaltam.

Elkezdett vigasztalni, hogy lesz feltámadás. A végén ráesett az én ágyamra, s úgy aludt - engem majd megfullasztva - egész reggelig.

Egy másik éjjel a saját lábán jött haza. Ez nála a legveszedelmesebb állapot, mert ilyenkor az a rögeszméje, hogy ő vívómester.

Kiráncigált az ágyamból. Egy botot adott a kezembe, az övében egy lopott dákó volt. Avval úgy elvert, hogy teljesen párbajképtelen lettem. Akkor legyávázott, és a gyomromra térdelt…

És ez így tart minden éjjel. Legalább a nevét tudnám!

A múlt éjszaka be akarta magát mutatni. Egy égő fáklyával lépett be a szobába, és a “circumdederunt”-ot énekelte. - Énekelte? Nem. Csak hörögte. A fáklyát beledugta a vizeskancsóba, mire az rögtön elaludt.

Akkor reám támadt, hogy hol az ő fáklyája?

Én barátságosan hasba rúgtam, ekkor meg sértve érezte magát.

Elkezdte az orrom fricskázni.

Ordítva kérdeztem, hogy hogy hívják.

Mintha megértette volna, a zsebében kezdett kutatni, előhúzott egy kis papirost. Megnézem, számla volt a rengeteg italnemű folyadékról.

- Hogy hívják? - ordítom még egyszer.

Erre az arca kiderül, beszélni akar. Bo-bo-bo-bo-bo-bbbor.

- Bor - vágta ki diadallal.

Azt hitte: azt kérdem, hogy mi kell neki…

A késő nappali órákban értesültem, hogy lakótársam visszavitték Pestre, az alkoholisták szanatóriumába.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 16.

Adieu Bandi

26. DÉR

Borzongóan gomolygó köd keblén megszületett az első dér, gyászos hírnöke e földünket fenyegető páncélos zsarnoknak, a télnek. Fagyasztó, hidegen süvöltő szél száguld végig letarolt mezőkön, kietlen pusztaságon és rémes hangon jelenti be a hatalmas vendéget, aki jő, hogy megfossza ékétől a kincsgazdag földet, pusztává tegye a rónát, díszétől megfosztotta a gyümölcshozó fákat, s páncélba öltöztette a csörgő patak vígan csobogó kebelét.

És mikor a kékesszürke égbolt áttetsző színére odarajzolja aranyszínét a felkelő nap alig érezhető hőt hintő sugára, zuzmarától fehér színű fátyollal bevont fák ágai reszketnek, csillognak, mintha még egyszer a tavasz virághintő kellemeit akarnák bemutatni.

Dér csillog mindenütt, öldöklő, életet semmisítő dér. A zörgő ágak rezegnek, a még ágaikon függő levelek szomorú sóhajtással leperegnek a fagyos földre. Pusztul, megsemmisül minden, mi a tavasz keblén született. Sehol semmi többé, csak pusztulás, csak enyészet. A dér kiszínezi még egyszer a fákat, a zörgő lombokat, a bevonulását tartó enyészet tiszteletére.

Mi meg futunk, fáradunk, küzdünk tovább a vakító, szürke ködben, nyugodtan lépdelünk végig a dértől csillámló lehullott faleveleken, s boldognak érezzük magunkat, hogy még… köhöghetünk.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 23.

27. SZÁZ ÉVE

A magyar szellemi élet számos kitűnősége, a magyar nyelv és szellem apostolai eljöttek hozzánk velünk ünnepelni.

A Kossuth utca díszes, szép színháza telve ünneplő közönséggel, a “világot jelentő deszkák” rég nem látott arcokat látnak viszont, melyek derültek s mégis ünnepélyesek.

Ismert írók, a magyar társadalom több neves alakja, ünnepelt művészek és művésznők jöttek el hozzánk: ünnepelni a százéves debreceni színészetet.

Szívünket büszkeség tölti el. Ez az ünnep a magyar kultúra egyik jelentős diadala, mely megvilágítja a magyar géniusz működő erejét, s reményt ad a legszebb álmok valósulására.

A száz év előtt lenézett, hajléktalan, bolyongó Thália most díszes palotában lakik, melyet megtölt az ünneplők serege, azok a tárgyak pedig, melyek szegénységét akarták feledtetni, amelyek egy-egy percet, egy-egy hangulatot hoznak vissza a százéves debreceni színészet küzdelmes, de dicsőséges múltjából, most összegyűjtve, ereklyék gyanánt, mind együtt vannak.

És míg felemelő érzésekkel ünnepeljük a magyar nyelv és szellem dicsőséges diadalát, lelkünk visszaszáll a múltba, kíséri azokat a küzdelmeket, amelyek olyan jogossá teszik a mi ünnepünket.

Most száz éve, mikor a nemzeti szellem hatalmas felbuzdulását szította fel a lenyűgöző idegen nyomás, annak a kornak egyik nagy alakja lépett fel mint a magyar színészet egyik alapítója.

Wesselényi Miklós neve szorosan össze van fűzve a magyar színészet alapításával, s ugyancsak ő az, ki a debreceni színészet történetében, mint áldozatkész lelkes úttörő, örök nevet és érdemet szerzett magának.

A budai Kelemen-féle, első magyar színtársulat sorsát jól ismerjük. Örökös harc volt az a fejlett német művészettel, mellyel szemben boldogulni nem tudott.

Kelemen László, a társulat igazgatója, a budai és pesti közönség közönyétől indíttatva, a vidéki nagyobb városokban akart szerencsét próbálni társulatával. Ebben az ügyben fordult 1795. dec. 31-én Debrecen város tanácsához; de bár a tanács sem ekkor, sem később, 1796. aug. 22-én nem zárkózott el a társulat pártfogásától, Kelemen törekvése nem teljesedett. Társulata szétzüllött, a készletek “a pesti József napi kótyavetyén” eladattak.

A debreceni színészet kezdete nem is a Kelemen, hanem a Wesselényi Miklós nevéhez fűződik. Az ő lelkes agitációja teremtette meg az erdélyi színészetet, melynek tagjai közé a Kelemen társulatának is több tagja belépett, s amely a legelső nagy művészeket nevelte, elsősorban pedig Jancsó Pált, az első magyar komikust.

De Erdély egymagában nem volt képes az állandó színtársaság terheit folytonosan viselni, így támadt Wesselényinek az a gondolata, hogy színtársulatát az alföldi magyarság nagyobb városaiba, elsősorban pedig Debrecenbe küldje.

1798. jún. 19-én, Zsibón kelt levelében fordul először ez ügyben Szombathy István debreceni főbíróhoz, melyben Játszó Társasága számára alkalmas épületet kér, “hol a legközelebb esendő Lőrincz szabadsága alkalmatosságával… a legjobb vírtusra indító játékok adathassanak.”

Hosszas tárgyalás után a tanács megkötötte Wesselényivel a szerződést, mely 1798. november hó 1-ső napjától az 1800-ik év október 31-ig volt érvényes.

A társulat azonban már 1798. augusztus hó 11-én elkezdette a játszást, s ezt a napot tekinthetjük a debreceni színészet kezdő napjának.

A “Fejér Ló” udvarán épült fel az első nyári színház, télen pedig a mostani Polgári Kaszinó helyén, a Kossuth utca sarkán levő épület egy részében tartotta előadásait a Játszó Társaság, melynek tagjait actor (színész) és actrix (színésznő) néven nevezték.

Még ez időből keveset, de annál többet tudunk a debreceni színészetről 1799-től kezdve, mely évben a társulat 105 előadást tartott. A társulat 13-14 tagból állott, kik közül legkiválóbbak Kócsi Patkó János, Gidófalvy Jancsó Pál, a kitűnő komikus és Sehi Kemény Ferenc voltak.

A debreceni színészet történetében nagyon jelentős az az adomány, melyben azt gr. Waldstein Erzsébet özv. gr. Károlyi Józsefné részesítette.

A lelkes grófnő a Játszó Társaságnak ajándékozta a Károlyi grófok megyeri színházának gazdag felszerelését, olyan feltétel alatt, hogy az mindig Debrecenben maradjon.

Ez az adomány és Wesselényinek újabb áldozatkészsége még erősebb fejlődést biztosított a társulatnak, melynek actorai és actrixai 40-50 forint havi fizetést kaptak.

1809-ben meghalván Wesselényi, a városi tanács vette magára a társulat anyagi és szellemi gondjait, amiben segítségére volt a polgárság áldozatkészsége is, mely a színpadot nemcsak hazafias missziójú “institutumnak”, hanem a jó erkölcsök tanító iskolájának is tekintette.

1810-1835-ig új korszak állott be az immár önálló debreceni színészetben.

A tanács, bár megtartotta a színház feletti felügyeletet, a színház igazgatásával és gondozásával elébb Gulácsy Antal táblabírót, majd Sándorfi nagyváradi főorvost bízta meg, kinek bérlete alatt kezdődik meg a debreceni színészetnek a n.-váradival való szorosabb kapcsolata. Gulácsy érája alatt színigazgató Ernyi Mihály volt, a tagok közül kiválóbbak Éder, Sáska, Kántor és Kántorné voltak.

1814-ben kezdődött a Sándorfi bérlete, melyben az igazgatók gyorsan váltogatják egymást. A színészek között ott találjuk a későbbi nagy komikust: Megyerit is.

Sándorfi halála után a társaság három-négy csoportra oszlott. Egy része Lang igazgatása alatt Debrecenben maradt; a társulat szétzüllésének tulajdoníthatjuk, hogy már 1819-ben itt, Debrecenben, a legmagyarabb városban, egy német színtársulat 23 darabot játszott.

1830-ban mintha megerősödött volna a társulattal együtt a közönség rokonszenve is, mert a debreceni színpadon játszott egy Déryné, azután Páli, Szentpéteri, Szerdahelyi, Egressy, mindannyian büszkeségei a magyar színészetnek.

1835-től a város már erősen foglalkozik az állandó színház eszméjével, melyre már kezdenek adományok befolyni.

Addig is, míg a nagyszabású terv létre jöhetne, a debreceni színészet új hajlékot kap Nánássy Gábornak a Harmincados-közben levő “színháznak alkalmazott magtárában”.

Az új színházban, mely 25 évig volt a debreceni színészet hajléka, a legjobb művészek játszottak. Benne folyt le Arany János irodalomtörténeti jelentőségű szereplése is.

A szabadságharc, melyben a debreceni színészek mint honvédek résztvettek s az azt követő elnyomás korszaka meg-megakadályozták a debreceni színészet békés fejlődését, de előkészítették az állandó színház felépítését is, mely 1861-ben elhatároztatott.

Az állandó színházban jeles intendánsok, kitűnő művészek s különösen a színügyegylet buzgólkodása mellett, szépen virágzott a debreceni színészet, melynek ez újabb korszakát mindnyájan ismerjük.

Színészetünknek ezt az évszázados fejlődését, melynek egyelőre vázlatos, de tiszta és hű történetét adja elő Géresi Kálmán az ünnepélyre kiadott vázlatos történetében, s melyet követni fog a Csokonai Kör megbízásából színészetünknek rendszeres története is - tekinthetjük erős, biztos alapnak színészetünk jövője előtt.

Fejlődni, hódítani fog ezután is. Hatalmas ereje lesz a nemzeti nyelvnek és szellemnek, oltára a szépnek, nemesnek.

De míg örömmel ünnepelünk, gondoljunk kegyelettel, igaz hálával az úttörő apostolok hatalmas munkájára, mely ünnepünket lehetővé tette.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 27.

A-y E-e

28. DEBRECEN ÖRÖMÜNNEPE

Lélekemelő, szép ünnepély zajlott le tegnap Debrecen város falai között. A nagy magyar alföld metropolisa, a tiszamelléki magyarság szíve, századik évfordulóját ünnepelte annak a nagy kultúrtörténeti jelentőséggel bíró eseménynek, hogy először hangzott el magyar szó az örök jót és szépet hirdető színpad deszkáiról a debreceni közönség előtt. Az impozáns, lélekemelő ünnepélyt a Csokonai Kör rendezte, híven hivatásához és csaknem egy időben a költő Csokonai születésének évforduló napjával, aki maga is a magyar nyelv önfeláldozó úttörői közé tartozott, és aki a legelső színműíró volt Debrecenben.

Száz év telt el azóta, hogy a vándorútra kelő Erdélyi Magyar Színjátszó Társaság a Királyhágón innen először ütött sátort, éppen Debrecenben, az öreg Fehérló szálloda, a mai vármegyeháza udvarán. A magyar Múzsa mindjárt kezdetben puha, meleg fészket talált nálunk. A nemzeti színészet, e hatalmas kulturális tényező történetének lapjain a legfényesebb betűkkel van beírva Debrecen város soha meg nem szűnő áldozatkészsége, amellyel az úttörőket és az ő utódaikat mindenkor istápolta, buzdította és pártfogolta. Miként maga e pusztába épült ős város és minden kulturális intézménye, úgy színészete is mindig magyar volt. Csaknem páratlan jelenség Magyarország városainak történetében - amelyekben nehéz küzdelmet kellett a magyar színészetnek vívnia az idegen Múzsa ellen, míg ezt kiverhette erős állásából, vagy úgy-ahogy szerény helyet tudott magának szerezni a hatalmasabb, az idegen ajkú lakosság által jobban kedvelt német színtársulatok mellett.

Debrecen város közönségének erős nemzeti érzületét, a magyar színészet iránt száz év óta tanúsított lángoló szeretetét, áldozatkész műpártolását méltányolták tegnap mindazok a kulturális intézetek és irodalmi társaságok, amelyek átérezve e százados évforduló jelentőségét, elküldötték képviselőiket, hogy velünk együtt ünnepelve, emeljék Debrecen város örömünnepének díszét, fényét. Köszönet érte nekik, hogy részesei lettek a mi jubileumunknak; amiért ők is ide zarándokoltak a magyar színészet annyi halhatatlan nevű apostola által taposott földre, hozván magukkal az úttörők emlékezetét dicsőítő koszorúkat.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 28.

A. E.

29. A SZÍNÉSZETI KIÁLLÍTÁS

A kíváncsiság hétköznapi ingerével mentem föl a kereskedelmi akadémia “Csokonai-szobá”-jába, s az igazi meghatottság és lelkesedés felemelő érzésével távoztam el onnan.

Száz év emlékének poétikus megnyilatkozása, a debreceni színészet ereklyegyűjteménye: ez a színészeti kiállítás.

Ki vet[et]te fel a kiállítás eszméjét, nem tudom.

Ember volt, lelkes, mély érzésű ember, kinek terveiben nem közönséges motívumok, hanem szív és lélek működtek volt közre.

Köszönet a Csokonai Körnek, mely megvalósította az eszmét.

Elért eredményei között a színészeti kiállítás megteremtése sem utolsó.

Ez a kiállítás többet érdemel az érdeklődésnél.

Hatással, igazi maradandó hatással kell hogy legyen a debreceni közönségre, mely a színművészet méltánylásában különben is első helyen áll.

Az a gyűjtemény, melyet fáradhatatlan kezek hoztak össze, melyben önzetlen munka, finom ízlés és hálás kegyelet nyilatkozik meg - egy évszázadnak gyönyörű emléke, melynek felemelő hatása nem maradhat el!

…Az előcsarnok falain gyűrött, primitív színlapok vannak. Gorombán összerótt betűk tudatták a közönséggel, hogy ma egy vitézi játékot, vagy “víg nevetséges játékot” ad elő a debreceni színtársulat, mely egyik vagy másik tagját jutalmazni kívánja.

Milyen nevű dalnokok!

Nevetést hallok. Egy tetőtől talpig elegáns fiatalember egy régi színlap naivságán nevet.

Óh, igen. Nagyon naiv dolgok biz’ ezek, de énnekem nem jut eszembe nevetni. Valami fájó érzés válaszol szívemben a nevető hangra, s úgy irigylem ezeknek a naiv színlapoknak letűnt korszakát, mikor a színészetet a színészetért [művelték], s tudtak egy kissé lelkesedni is.

Belépek a szobába, mely telve százéves színészetünk becses emlékeivel.

Fényképek, szalagok, emléklapok, koszorúk, emléktárgyak s ezer más édes apróság van kiállítva itt.

Milyen kis értékű, igénytelen dolgok, pedig mennyi dicsőségnek, ragyogó álomnak voltak a tanúi.

Mennyi dicsőségnek maradt emléke egy ezüstkoszorú, s hány álomból marad meg csupán a fájdalom s egy száradt virág!…

Minden tárgy egy gyönyörű élet, egy dicsőséges múlt hallgatag tanúja, és míg néma meghatottsággal nézem, lerajzolódik előttem egy bezárult korszak tarka képe, melyben több fény, több lélek lakozott, mint a mi reális, szürke, elbágyadt korunkban.

…Egy szép, egy édes arcú öregasszony egy csoport fényképet nézeget mellettem. Szép szemei megragyognak egy-egy régi emlék láttára, érdeklődik minden kis tárgy iránt. Ő a nagyok legnagyobbika, kiről csak imádatszerű tisztelettel tud beszélni minden művelt magyar: Prielle Kornélia.

Kísérője egy művészi akvarell-képet mutat neki, mely eszményi szép fiatal nőt ábrázol. Ő az. A nagy művésznő, Petőfi ideálja, ki szívben, kedélyben még most is olyan üde, olyan fiatal.

Én látom, hogy szemében egy ragyogó könnycsepp tolul… Talán fáj az emlékezés? Nem. A másik percben már mosolyogva nézi egy gyönyörű nő régi fényképét. A kép Blahánét ábrázolja… És nekem őrült gondolatom támad megátkozni az idő kérlelhetetlen törvényét, mely a legszebbeket, legkedvesebbeket sem kíméli.

De ez az érzés sem tart soká. Annyi szépnek, annyi dicsőnek emléke kibékít itt ismét. Körülöttem régi nagyok fényképei, festményei vannak. Arcok mintha elevenséget nyerne, mintha biztatnának, hogy a dicsőség után nem fáj az elmúlás, s a szeretet mindent tud pótolni…

Szép, poétikus ez a kiállítás. Nézze meg mindenki, ki színészetünk múltjára büszke, jövőjére pedig bizalmat akar gyűjteni. Nemcsak a múlt ereklyéinek gyűjteménye ez, de gyönyörű glorifikációja egy hosszú század küzdelmének is.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. november 30.

Ady Endre

30. GALLÉROS KÖPÖNYEG

Mély fájdalommal tudatom minden nemes szívű emberbaráttal, hogy galléros felöltőm hosszas, kéthónapi kifizetetlenség után egy ismeretlen, jobb hazába költözött.

Semmi sem képes bánatomat enyhíteni.

Hitelem ki van merítve, télikabátom nincs.

Éppen aznap költözött el szegény felöltőm, mikor már elhatároztam télikabáttá leendő előléptetését.

És a néhai, íme, nem érhette el a dicsőséget.

Eltűnt, mint egy megbabonázott hatos.

Elköltözött, mint ősszel a gólyamadár.

Mi bírta rá, hogy itt hagyjon? Alighanem a rossz példa, a csapodár Erzsike példája… Ő is itt hagyott. Most már se ideál, se felöltő!

Még nem olyan régen ékes felöltőben kísérgettem Erzsikét…

Boldog felöltős idők! Már vége a boldogságnak!

A boldogság rövid, a felöltő hosszú…

Csak megtermett emberrel indulhatott el vándorútra.

De meg sokkal ambiciózusabb köpönyeg is volt, hogy mindenféle ember nyakába boruljon.

Kutatni kell!

Mikor Erzsike elhagyott, akkor is ez volt kutatásom kiindulópontja.

“Ha Erzsike hűtlen, nem ok nélkül lett azzá.

Bizonyosan olyan lelket talált, aki az ő lelke szárnyalását követni tudja; gyöngéd, mély érzésű szívét megérti; művészi vágyait be tudja tölteni.”

Ilyen tettest kerestem akkor, s tényleg helyesen gyanítottam.

Erzsikének finom érzéke volt az ideálok megválasztásához.

Erős jellemet, művészi foglalkozást, erős tüdőt, díszes külsőt keresett és talált. Elhagyott egy bandistáért, kinek a katonazenekarban legkisebb szeme és legnagyobb trombitája volt…

De a felöltőm?

Ez csak nem volt olyan szerencsétlen flótás, hogy trombitáshoz szegődjék.

Vagy olyan nagy ellenségem lett a trombita?

Nem! Nem! Lehetetlen.

Ha vannak a logikának örök törvényei, akkor az én felöltőm eltűnésének összefüggésben kell lenni a lakótársam megszökésével.

Mert - jó, hogy eszembe jutott - a lakótársam is megszökött.

Őt nem ismertem személyesen. Éjfél után teljesen berúgott állapotban hazahozták, akkor reám támadt, meggyomrozott, mindent összetört, s délig aludt mozdulatlan, mint egy fatuskó.

Akkor - úgy sejtem - felöltözött, elment, késő éjszaka hozták ismét haza. Máskor sohasem láttam.

És most 5 nap óta minden éjjel várom, de nem hozzák.

Ugyancsak 5 napja tűnt el a felöltőm is.

Hát nem gyanús ez?

Gyanús, nagyon gyanús!

És ha gyanúm jogos?!…

Elgondolni az én szolid, jámbor felöltőmet a kávéházak dohos, füstös, borszaggal telt levegőjében. - Bor és tivornya mellett. Rémítő!

Szegény felöltőm!

Ki mondja meg néked, hogy reggel van, ki fog már most téged felölteni?…

“A sors… irigy zsarnokunk”, elrabolja reményeink színes leplét és drapp színű köpönyegemet.

Már most jól indulok a télnek.

Erzsike elhagyott egy trombitásért, a lakótársam egy felöltőért, a felöltőm egy “boros kancsó”-ért - aztán tessék kitelelni.

Semmi sem képes bánatomat enyhíteni, pedig tudom, hogy ez a bánat semmit sem használ, olyan, mint eső után galléros köpenyeg.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. december 7.

Adieu Bandi

31. A GASCOGNE-I NEMES

Élvezetes zeneestélyt szerzett a debreceni zeneértő közönségnek Suppénak ez a zenei szépségekben bővelkedő elavulhatatlan vígoperája, melynek szövegét Sue egyik, rémregény volta dacára is érdekes műve után írták. Az előadás méltó volt a kitűnő operához, melynek egzotikus helyzetei elfeledtették az opera zenei részének idő folytán közhellyé vált részleteit. A szereplők közül Mezeyt kell elsősorban megemlítenünk, kit az előadás sikeréből oroszlánrész illet. Éneke, játéka egyaránt kiváló volt, s rászolgált a bőségesen nyert tapsokra. Serfőzy Zseni bebizonyította, hogy operában is sikerrel állja meg a helyét. Szépen énekelt, játékán pedig szorgalom látszott. Kállay Lujzáról, mint mindig, úgy most is elismeréssel kell emlékeznünk. Karacs jó volt a Mezeyvel énekelt duettben, egyébként valami bágyadtság látszott játékán és énekén is. A többi szereplők is jól állották meg helyöket. A karok tűrhetően énekeltek, a zenekar jobb volt a szokottnál. Az operát Vincze karmester dirigálta hévvel, értelemmel. A színlap különben háromfelvonásúnak jelezte az operát, ami az előadás vége felé a közönséget érthető zavarba hozta. Egyéb, nagyobb diszharmónia nem sértette az előadás által keltett elismerést.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. december 8.

Dybandi

32. [VERSEK]

című kötetem - a leghatározottabb tervem ellenére - karácsonykor nem jelenhetik meg a kiadóvállalat nagy elfoglaltsága miatt. E késésért, melynek hátrányát magam is érzem a karácsonyi könyvpiacról való lemaradásban - újólag kérem előfizetőim szíves bocsánatát, s egyszersmind tudatom, hogy a kötet díszes kiállításban a jövő hó elején mindenesetre szét fog küldetni.

Szil 1898. december 11.

Ady Endre

33. SZERZŐDTETÉSEK

Érdekes hírek szállingóznak a Kossuth utcai múzsa-csarnok felől.

Ezek a hírek nem a rendes színházi pletykák, hanem olyanok, amelyek a közönséget is szerfelett érdeklik.

Arról van szó, hogy kik hagyják oda a Komjáthy társulatát, s a távozókat miként kívánja pótolni a színház szerencsés kezű direktora.

Mert a direktor úrnak határozottan szerencsés keze van, s óhajtandó volna, hogy a személyzetben felmerült változások elintézésénél se tagadja meg magát az a hagyományossá vált szerencse.

Ezek a válságok komoly megfontolást igényelnek, csak komoly megfontolással teendő lépések eredményezhetik azt, hogy színtársulatunk művészi nívója ezután is megmaradjon.

Nem említve a társulat régebbi - már pótolt - veszteségeit, lehetetlen rezignáció nélkül meg emlékezni Szathmáry Árpád távozásáról. Már befejezett dolog, de tény, hogy ez a veszteség a színtársulatot és közönséget a legérzékenyebben érinti, és bizonyos, hogy Szathmáry utódjának elképzelhető nehéz helyzete lesz.

Nem kevésbé volna érzékeny az a veszteség, melyet Tanay és neje, Halmi Margit távozása okozna.

Tanay Debrecenben léte alatt sokoldalú, használható, ügyes színésznek bizonyult. - Ismerve a vidéki színészet mostani anyagát, alig remélhető, hogy az igényeknek megfelelő helyettesítő akadjon.

T. Halmi Margitról nem kell bővebben beszélni. Rendkívül intelligens, finom ízléssel megáldott művésznő, kinek diszkrét, művészi játéka sohasem téveszti el a hatást.

Két ilyen kiváló tagnak távozása felett nem lehet egykönnyen átsiklani.

Ismerjük Komjáthy János áldozatkészségét, helyes, öntudatos felfogását, s meg vagyunk győződve, hogy tetteit - a közönséggel ellentétbe helyezkedve - kicsinyes szempontok nem fogják irányítani.

Nem tudjuk elhallgatni Szentes János távozása hírét. Annyi szerep talált benne páratlan alakításra, annyi szorgalom látszik nap nap után játékán, hogy távozása a közönséget nagyon kellemetlenül érintené.

A fáma még több változásról beszél, de azokra, mint valószínűtlenekre, nem reflektálunk.

Egyébként bízunk Komjáthy direktor úrban, s hisszük, hogy elfogulatlan s csak a közönség nézetét tolmácsoló megjegyzéseinket komoly megfontolásra méltatja, s az ő hagyományos szerencséje nem fogja engedni, hogy a társulatát méltán megillető elismerés minden nagyobb ok nélkül meginogjon.

Debreczeni Reggeli Ujság 1898. december 13.

A-. -e.

34. A KIS ALAMUSZI

Ismét viszontláttuk ezt az édes, pajkos kis operettet, melynek csaknem minden száma fülbemászó, kedves, szép zene. Nevettünk - ki tudja már hányadszor - a néha-néha vaskos vicceken, melyeken azért nem lehet, nem tudunk megbotránkozni.

Az előadást elég szép számú közönség hallgatta végig. Sokat tapsoltak a szereplőknek, kiknek játéka, éneke magasan felébe emelkedett az operettelőadások rendes nívóján.

A címszerepben Kaposi Józsa ért el teljesen kiérdemelt sikert.

Ügyes, kedvesen pajkos volt minden mozdulata, sikerült énekszámait többször megújrázták. Különösen nagy hatást ért el “A kis alamuszi” refrénű indulóval, melyet szépen, kedvesen énekelt el.

F. Kállay Lujza - mint mindig - úgy Sarah szerepében is elragadta a közönséget. Illúzió-tánca különösen tetszett, s meg kellett ismételnie.

Szentes és Rubos a megtestesült derültség voltak, s nem mulasztották el szerepeiket teljesen kiaknázni. A többi szereplők is sikerrel állották meg helyöket.

A karok jók voltak, de a zenekar néhol botrányosan hamisan játszott. Megemlítjük, mint immár ritka dolgot, hogy a színlapon jelzett szereplők közül senki sem “sajtóhibából” került oda, s hogy a fekete táblán nem volt semmi proklamáció. Az előadáson kívül ez a körülmény is kellemesen érintette a közönséget.

Debreczeni Hírlap 1898. december 22.

(a. e.)

35. DIES DOLORIS

(Levél öccséhez)

Kedves Lajos! Sokáig gondolkoztam, hogy leveledre milyen hangon válaszoljak. Ez a vallomás azt bizonyítja, hogy amit te írtál, az nemcsak szívből fakadt, hanem szívhez is szólott.

Igazán szólva, levelednek minden sora meghatott. Szeretetből, aggódásból született meg minden kérő szava, s az a rész, amelyben szegény jó anyánkról beszélsz, a könnyeket csalta ki a szememből.

Bevallom, hogy érveid erősek, nagyon erősek, logikád biztos; tollad színes, hatalmas sorokat szánt; szíved tiszta, nemes; te magad a jó és szerető fiúk mintaképe vagy - és én mégis fájdalommal tudatlak, hogy megindítnod igen, de meggyőznöd nem sikerült.

A magamfajta tévelygő lelkek nem egykönnyen szoktak megtérni. Vadul rohannak, nincs akadály, mely útjaikon megállítsa őket. Nem az akarat a vezetőjük, én azt hiszem: a végzet. Eltaszítasz-e ezek után magadtól, vagy megszánva meg fogsz-e siratni - nem tudom.

Vérből való vérek vagyunk, gyűlölni egymást nem lehet - és én ebben bízom… Máskülönben hallgass meg:

…Tetszett a jó Istennek - nevezzük így - teremteni egy tudalmatlan nagyságú világot.

Ebben a világban emberek is vannak, hiszen ebből tudjuk, hogy világ van, s ez teszi lehetővé, hogy én vagyok és filozofálok.

Cogito, ergo sum. - Gondolkozom, tehát létezem.

Létezem, tehát térben és világban élek. Gondolkozom, tehát olyan a világ, amilyennek én tartom, s az én igazamból, elveimből, észleleteimből engedni valamit: öntudatos, önmagunkat ámítni akaró hazugság. Hazudni pedig betegség, beszámíthatlanság.

Azt mondják azonban, hogy az emberek óriási nagy része nem filozofál. Én nem tudom ezt elgondolni, de lehet, hogy igaz.

Azt mondják, hogy nem annyi a világ, ahány embere van, mert ez a nagy hányad egy világban él. Ez a vonás eddig hiányzott az én világom rajzából, de pótoltam már azóta.

Ha ez mind így van, akkor amit ezután mondok, az is igaz.

Tetszett a fent írt hatalomnak olyan embereket is teremteni, akik gondolkoznak.

Mi célja volt velök, alig sejtem. A tudás az élet átka, s a gondolkozás a tudás alapja.

Ezek a gondolkozó emberek pedig a legszerencsétlenebb páriák.

Küzdenek egy óriás tömeggel, ennek saját, kényelmes formái ellen, melyek millió ember életét irányítják.

Fogalmaik raktárában egy megőrjítő jelszó háborog: igazság; tetteikben egy őrült cél küzdelme dominál: magokhoz hasonlóvá tenni a világot.

A lét “igazsága” természetesen úgy hozza magával, hogy ezek a beteg Don Quijote-ok a leggyámoltalanabb, legenerváltabb emberek. A természet ős fegyverei összetörik őket, csak valami láz át-átömlő ereje táplálja az örök izgalomban égő idegeket, melyektől létük: gondolkozásuk függ.

Nagy céljuk elérésére olyan hitvány eszközeik vannak. És ezek az eszközök sem hathatnak a legyőzendő tömegre, mert nem pozitívek.

Milyen eszközök! Szép, nemes, jó, művészi, megható - ilyen jelzőkkel díszítik fel őket, pedig a tömeg szerint ezek is csak olyan utópiák, mint maga az igazság.

Mit csinál a tömeg? Születik, eszik, iszik, játszik, párosul, képzelődik és meghal.

S a Don Quijote-ok? Küzdenek, eszmetűzben égnek, teremtenek és - meghalnak éhen…

De hagyjuk az absztrakciót.

Te nem szereted, s én is könnyebben értetem meg magam.

Nem tudok, nem akarok a tömeg módjára élni. Őt magát gyűlölöm, formáit megvetem, vegetáló életétől írtózom.

Lehet, hogy az utolsó órában én is megszűnöm filozofálni, s csak érezni fogom egy talán tévesztett élet átokszerű szemrehányását, de most erre képtelen vagyok, mert - mondom - a magamfajta embernek lépteit nem az akarat - a végzet irányítja… Édesanyánk könnyeiről pedig miért beszélsz nekem? Hogy még gyötrelmesebbek legyenek hánykódó kétségeim?…

Te jó fiú vagy, egyformán szeretjük az anyánkat, de te jobban be tudod bizonyítani.

Vigasztald, gyámolítsad őt. Sirassatok meg mind a ketten, de követ ti ne dobjatok reám, legalább ti… ketten…

…És míg filozófiám könnyekbe fullad, előttem egy kép rajzolódik meg:

Egyszerű ravatal. Rajta egy ifjú halott, aki most pihen először. Úgy hasonlít hozzám, ti borultok reá: édesanyánk és te, édes jó testvérem.

Nem írok többet. Nem látok a könnyektől. Kezem reszket. Fejem majd széthasad. Édes Lajosom, bocsáss meg, áldjon meg az Isten.

Debreczen 1898. december 24.

Ady Endre

36. A KIKAPÓS PATIKÁRIUS

Ez kell a magyarnak! Nincs az a hitvány fércelmény, melyet a mi közönségünk be ne vegyen, hogyha elég borsos. Lám, tegnap este milyen jól mulatott az afféle finom francia szellemességen - mikor a darab hőse megrugdossa a konfidens inast!

Hjha! nálunk megvan az érzék a finom, diszkrét szellemességhez.

Telt ház mulatott tegnap este Gandillot kétes értékű bohózatán, amelynek elfogadására elég jogcím volt az, hogy “Pesten is nagyon tetszett”. Ez igen fontos körülmény egy új darab elbírálásánál.

A darab meséje röviden ez:

Fouragiot (Székely S.), a vivőr gyógyszerész, ki jövedelmét a nőkre költi, leányának olyan férjet akar szerezni, aki szerelmét nem mint ő - aprópénzre váltja fel, hanem mint tőkét fekteti nagy vállalatába, a házasságba.

E mintaférjet egész véletlenül titkárjában, Ferdinándban fedezi fel, kinek odaígéri nevelő intézetben tartózkodó leánya kezét.

A titkár elutazik, hogy jövendőbelijével megismerkedjék. A Párizsból jött fiatalembert mindenki kalandokat hajhászó nőbarátnak tartja, s így akaratán kívül kalandokba elegyedik.

Férj, feleség, szobalány, vidéki gavallér, mind tőle várja, hogy felvilágosítást adjon arról a titokzatos, érdekes életről, melyet ők Párizs néven ismernek. Még jövendőbelije előtt is csak mint vivőr lesz érdemes arra, hogy őt férjéül válassza.

Visszatérve Párizsba, mennyegzője előtt egymásután keresik fel: a szerelmes Leoninide (Komjáthyné), ennek férje, Bertinet (Fenyéri), a vidéki patikussegéd, Carjol (Rubos) és a demimonde szerepre vágyódó Brigitte (Fáy Flóra).

Így kerül a szerencsétlen Ferdinánd a legkétségbeejtőbb helyzetekbe, melyekből a szerző - a kellő hatás után - szépen kihúzza, s őt Paulotte (Szabó Irma) legboldogabb férjévé teszi.

A vivőr patikus szerepét Székely Sándor játszotta. Alakítása ízléses, gondos; játéka diszkrét, finom volt. Kerülte az olcsó hatáskeltést, melyre szerepe többször csábította, de amely az ő öntudatos művészegyéniségéhez nem illik. Játékát sűrű tetszésnyilvánítás jutalmazta.

Másik korrekt alakítás Fenyéri Móré volt. Ez a nagytehetségű ember, mint örömmel látjuk, mostanában gyakrabban játszik, s ha ugyanezt mondhatnánk el később is róla, no, meg más jeles erőről, elismeréssel tartoznánk az igazgatónak. Fenyéri pompás alakot mutatott be a kalandokra vágyó vidéki patikusban. Állandó derültségben tartotta a közönséget, s egymás után aratta a zajos tapsokat.

Tanay mint Ferdinánd, ambícióval játszott, imitt-amott túlzott. A második felvonásban nemcsak ruhája volt elegáns, de modora, beszéde is egészen szalonias volt, márpedig egy hét alatt ennyire nem csiszolódik ki a félszeg, üzlethez szokott fiatalember. Az utolsó két felvonásban azonban határozottan dicséretet érdemelt, amit mi is elismerünk.

Kiss Irén Paturinné szerepét a tőle megszokott ügyességgel és hatással játszotta el; hasonló sikerrel játszott Szabó Irma is. Komjáthyné, Sziklay, Szentes, Rubos kihasználták a szerepökben levő komikumot, s ügyesen játszottak, de Fáy Flóra annak a megvilágítására vállalkozott, hogy milyen szobaleány lett volna Elektra, ha véletlenül nem királyleánynak születik.

Debreczeni Hírlap 1898. december 29.

a. e.

37. FEKETE VÉR

Jókai legújabb darabját adták elő az este.

Kritikát írni róla a köteles kegyelet és a nem köteles előítélet egyaránt tiltják.

A dráma mezejére hány óriás poéta tévedt a maga tündérkertjéből, s nem vitt oda semmit, csak emlékezést és szívet.

De ez a szív csak a poétáé, mely annyi részre osztva megindítani nem tud; az emlékezés a poéta rajongó olvasóié, kik hisznek, mert emlékeznek, rajonganak szintén az emlék kedvéért.

A Jókai darabját hálás kegyelettel fogadta a közönség.

Szép, ragyogó világ a poétáé. A nap fényesebb, a föld virágosabb. Az ember nem közönséges, hanem rendkívüli célokért küzd, melyeket megérteni csak ő, a poéta, nem pedig mi, szürke emberek vagyunk hivatva.

A Fekete vér meséje az elnyomatás bús korszakára esik. A nemzet bukásán gyászoló honleány, az összesküvő főúr, a viszonyokkal gyáván megalkuvó szolgalélek, az elnyomott nemzettel titokban rokonszenvező “bezirker”, mind ennek az előttünk már érthetetlen, csodás kornak alakjai. A női angyal-ördög alakot a költő abból a világból hozta le, melyben a cigányasszony is részt vehet a főúri estélyeken; melyben a cigányművész az aranyat csak emlékbe tartja meg.

Elvonulnak előttünk a ragyogó események élethűség látszatával, de mégis csak a mese igazságával.

Az örök igazság győz. A zsarnoki szolga bukik, és ez a bukás olyan borzasztó, olyan rendkívüli, hogy eltagadhatatlan hatását még az “elcserélt gyermek” meséjének sablonos, triviális volta sem rontja le.

Elmondani a mesét felesleges. Ismerjük a regényt és ismerjük - Jókait.

A közönség lelkesedett, tapsolt. A szereplők erejökhöz mérten minden lehetőt megtettek.

Ódry a hazafi főúr szerepében valósággal excellált, sok tapsot kapott.

Székely ambícióval s szép eredménnyel játszotta meg lehetetlen szerepét.

Igen jó volt Tanay, valamint Kiss Irén, Sziklay és Rubos.

A többi szereplők is buzgalommal játszottak.

Debreczeni Hírlap 1898. december 31.

(a. e.)

38. BÁNK BÁN

Tegnap ünnepi előadásban láttuk viszont Katona remekművét, melyet egy “újévi allegória-képlet” előzött meg.

Az előadás igyekezett méltó lenni Katona halhatatlan művéhez, s hogy egészen nem volt méltó, részben a szereplőkön, részben pedig a közönségen múlott.

Az esti szép számú közönség nem Bánk bánért, hanem az ünnepért verődött össze, és sokszor hatott zavarólag az előadásra.

Az előadás különben, egypár szereplőnek érintett gyengeségét leszámítva, egészben véve sikerült.

Komjáthy Bánk bánja nem közönséges alakítás. Van benne igazság, hűség és művészet. Mindvégig megkapó, érdekes és sok új vonást mutató alakítását lelkesen tapsolta meg a közönség.

Komjáthyné jó Gertrudis volt. A negyedik felvonás végjelenete után percekig tapsolta a közönség.

Ódry Ottó szerepében minden lehetőt megtett. Egyre azonban figyelmeztetjük. Ottó gyenge jellem, egy eleven báb ugyan, de rajzolásának mégis művészinek kell lenni. Az ő Ottójában több művészi öntudatosságot szerettünk volna látni.

Petur bánt Fenyéri egyik legjobb szerepének tartjuk. Sokoldalú művészünk tegnapi játéka csak igazolta azt, hogy benne erős és igaz művészegyéniséget bírunk.

Tanay Biberach szerepében - sans fráse - kabinetalakítást nyújtott. A fiatal művészt most közelebb háromszor, három különféle szerepkörben láttuk, s ő mindenütt igazi és nagy sikert ért el. Sokoldalú, intelligens, talentumos színész, ki sokra fogja vinni. Sziklay (Tiborc), T. Halmy Margit (Melinda), Csatár (Simon bán) jók voltak. A többi szereplők is buzgólkodtak.

Debreczeni Hírlap 1899. január 2.

A. E.

39. TOLDI MIKLÓS

Ha a negyedik gimnazisták magyar nyelv tanára azt akarja, hogy Arany Toldija mélyebben vésődjék a kisdiákok memóriájába - küldje el őket Szigeti József dalokkal és tablókkal tarkázott “történeti színművének” megtekintésére.

Amit eddig Arany művére nem mertem kimondani, kimondom most e darab megtekintése után, hogy a Toldi-monda kész naiv eposz-tárgy, melynek naivsága a színpadon valósággal meghatott.

E darabnak főbb szerepei még nem is oly régen a legmagasabb színészambíciók tárgyai voltak, s nem csalódom, hogyha a tegnapi szereplők igyekezetének, jobb sorsra érdemes buzgalmának megfejtését ebben a hagyományos véleményben keresem.

Természetes, hogy egy ilyen darab szerepeinek megvannak a magok sablonos alakításmódjai, melyek ellen a legmodernebb színész sem cselekedhetik.

Ettől a sablontól való szabadulni törekvést leginkább Komjáthy (Toldi M.) és Ódry (I. Lajos) játékában láttam. Nem számítva Sziklayt, kinek alakítása (a vén sírásó) vetekedett az egész darab értékével. Bartha elég tűrhető Toldi György volt. Rubos jól játszott, szépen énekelt. Szentes igen jó bohóc volt. Ismétlem, hogy az igyekezet egyik szereplőnél sem hiányzott; az eredmény a diákság lelkes tapsából s ovációjából állott.

Debreczeni Hírlap 1899. január 3.

A. E.

40. PARASZTTRAGÉDIA

Divatos drámaíró urak, tudják-e Önök, hogy a felső tízezren kívül még nagyon sokan élnek, szenvednek körülöttünk?

Elhiszik-e, hogy az élet nem olyan finnyás, mint az Önök tolla, és sokkal több invenciója van, mint az Önök képzelődő agyának?

Önök exkluzív hajlamaikkal még a tragikumot is oda vitték, hol “kék vér”-nek hívják a korcsvért, s hol a legnagyobb tragikum a gerincsorvadás vagy a paralízis progressziva, mert nálunk - hogy paradoxonnal éljek - még a tragikum sem egészséges.

Óh, uraim, Önök sokat képzelnek magukról és másokról is, de nagyon keveset tudnak.

Önöknél működik a szellemi arisztokrácia tudatának valami obskurus, beteges faja, mely elbizakodottá, korlátolt gondolkozásúvá teszi az embert; befogja a szemét, hogy ne lássa, amit igazi embernek látni, igazi poétának megírni érdemes…

Érzem csekély voltomat az önök híressé vált, öntelt egyéniségükkel szemben, s kérve kérem, bocsássák meg önfeledt kifakadásomat.

Íme, kárpótlásul egy-két vonással, dekadens modorban, egy életképet rajzolok, amelyet azonban - félek - nemigen fognak elolvasni.

…Nem a felső tízezerről szól ugyanis…

*

A vén Kovács Péter kiadta a lelkét.

Fekete lehetett.

Húsz évvel ezelőtt megölte az anyját a felesége kedvéért.

Elzárták 10 évre.

Mikor visszakerült Érbagosra, behúzódott a faluvégi tornácos házba, sohse’ látták többet.

De a család többi tagjait sem.

A házat kerülte még a kóbor kutya is. A Kovács gyermekekkel szóba nem állott még a tiszteletes úr sem, pedig az igen kegyes, jóravaló bibliás ember volt.

Halála hírét egy vén cigányasszony vitte meg. A temetésen a pap volt ott csak “muszájból”.

Az is elsietett, mihelyt lerótta a dolgát.

Nem vigasztalta a hátrahagyott családtagokat; úgy tett, mint három éve, mikor az asszonyt temette. Miatyánkot mondott, a többi nem az ő dolga.

Kovács Péternek három gyermeke maradt. Nagyra felnőttek mind a hárman.

Erzsi 21 éves volt már, a fiúk pedig férfikorban voltak.

Gyermekkorukban csak megvettetés, utálat volt a részük, nem is volt a szívük csak egymás számára nyitva.

Ide voltak kötve, ehhez az átkozott helyhez. Itt pedig kinek kellett volna a Kovács Péter lánya, vagy melyik lány tűrte volna el a Kovács fiúk csókját, ölelését.

Rájuk ült a végzet, nem tehettek ellene semmit.

Borzasztó este volt a temetés utáni este.

Meghalt az az ember, ki nekik apjuk, mindenük volt; aki miatt őket elátkozta a világ.

Künn esős, ködös novemberi éjjel borult a falura. Mindenütt köd, fojtó, nehéz köd.

Mintha őket akarná a világtól elzárni. Mintha a temetőt legjobban elfedné. A temetőt, hol apjuk nyugszik - ha meg tud nyugodni -, a temetőt, mely itt van a faluvégen, az ő házuk mellett!

Ott ül a három testvér a füstölő kemence mellett.

A harmadik, az idősebb fiú most jött be az ólból.

Addig csak ketten ültek a padkán: a leány és a fiatalabb fiú.

Tudtak-e beszélni valamiről? Volt-e mondanivalójuk?

A leány sírni kezdett, aztán megtörölte a szemét, később csak sóhajban szakadt fel kebléből a fájdalom.

- Mi lesz?

A legidősebbnek jutott legelébb eszébe a kérdés.

Elmenni nem lehet. Hova menjenek? Minden ősapjuk itt élt. Ezt a földet nem lehet odahagyni. Élnek tovább, elzárkózva, mert másképp nem lehet. Nem engedi a világ. A világ, mely Érbagoson is olyan önző, gonosz, mint a modern Babilonban; a világ, mely minden emberi botlásnak, tévelygésnek legelső oka, valódi szerzője.

És éltek tovább, hogyha ez élet volt. Mondjuk hát másképpen: húzták az élet terhét.

Ki képes egy olyan szívet elgondolni, melynek érzései közt az foglal első helyet, hogy engem a világ utál; nincs senkim ezen a két lelken kívül, kik velem együtt el vannak átkozva.

A vén cigányasszony kereste fel néha-néha őket.

Talán így lett minden megtudva.

A büszke bagosiak nemsokára beszéltek már Kovácsékról.

Kovács Erzsi áldott állapotba jutott. Csendőrök, orvos, bíró jött a faluba, s betetéződött egy nyomorult család végzete, átka…

*

Nem história ez, elöl címzett uraim! Igaz - bár durva - rajza annak az életnek, melyben nemcsak tízezer ember vesz lélekzetet.

Önök - ha elolvasták -, kinevetnek engem, s talán őrjöngőnek tartanak, de ismerek én egy lángelmét, mely ilyen tragikumot lát meg az életben, ilyen tragikumot önt alakjaiba.

És ez a tragikum legjobban megközelíti az igazságot.

Mi ez az igazság?

Az, hogy az ember vétkezik az emberekért, és bűnhődik az emberek által. A vétek bűnhődést érdemel, de erre a büntetésre az emberek nincsenek felhatalmazva. És hogy mégis büntetnek - ebben van az élet tragikuma!

Hauptmann Gerhart az, ki először felfedezte ezt az igazi tragikumot.

Őneki agyvelője, szíve és szeme van. Felülemelkedik az emberek felett. A plebsen és a felső tízezren is. Ezért ő olyan nagy, s ezért Önök - divatos színműíró urak - olyan kicsinyek.

Különben jó lélekből ajánlom önöknek az én igénytelen, néhány soros, de az életből másolt rajzomat.

Debreczeni Reggeli Ujság 1899. január 4.

Ady Endre

41. AZ IPARTESTÜLET JEGYZŐVÁLASZTÓ GYŰLÉSE

Az újonnan alakult debreceni ipartestület tegnap este 5 órakor tartotta jegyzőválasztó közgyűlését.

A testület tagjai nagy számmal jelentek meg, jelezve, hogy érdeklődnek a testület beléletére nagy fontossággal bíró jegyzőválasztás iránt.

Hittük és reméltük, hogy a fiatal egyesület vezetői azzal a tudattal mennek a választásnak, hogy oly emberre ruházzák a jegyzői tisztet, akinek egész múltja teljes garanciát fog adni a fiatal egyesület egészséges fejlődésére nézve.

Arról is meg voltunk győződve, hogy személyes indokok nem fogják a választást uralni, s kicsinyes ellenszenvvel nem fogják az egyesület vitális érdekeit előre eltemetni. De a választás folyamán meggyőződtünk arról, hogy ezeket az indokokat a választók legnagyobb része félretette, s befolyásolni engedte magát oly egyénektől, kik a fentebbiektől teljesen eltérve, a legkicsinyesebb személyes motívumoktól vezéreltettek.

És ami a legnevetségesebb az egész dologban, oly egyének voltak ezek, kiknek a választásban semmi szavuk sem volt.

Vagy hogy nyíltan beszéljünk, megkérdezzük Vetéssy Béla rendőrfogalmazó úrtól, hogy meg engedhetőnek tartja-e azt, hogy ő mint rendőrségi tisztviselő aktív szerepet játszik egy választáson, melynek jelentőségét méltányolni nem tudja, s melynek végzetes lefolyását azok fogják érezni, akiket ő félrevezetett. Nem vezet bennünket sem rokon-, sem ellenszenv, mert hiszen Botz Eleket nem ismerjük, hírét sohasem hallottuk (de talán senki sem Debrecenben), de annyit a közjó, s különösen ennek a fiatal testületnek érdekében ki kell jelentenünk, hogy az az eljárás, mely egy ismeretlen, iparügyekben laikus embert csupán manőverből a jegyzői székbe ültetett - csak az iparosok érdekeire lesz végzetes. Annyival inkább, mert ez a tett előre illuzóriussá tette az egyesület békés, egyetértő működését.

És legyenek arról meggyőződve, úgy a főkortes úr, mint társai, hogy Fittler Jenő meg fogja találni azt a tért, amelyen a közügyet legjobb tehetsége szerint szolgálhatja, s a tegnapi eset nem Fittler Jenőre nézve fog hátrányos lenni, hanem azokra, kik képesek voltak személyes ellenszenvből közérdeket sértő kárt okozni.

Üdvözölje bár ünnepélyes sürgönnyel a maga Botz urát Tóth Kálmán úr, ez a választás az elfogulatlanok előtt helyes nem lehet.

A választás lefolyásáról különben röviden számolunk be:

Jelöltettek a következők s a következő sorrendben.

1. Fittler Jenő
2. Kepes Géza
3. Dr. Botz Elek

Beadatott 33 szavazat, melyből Fittler 12-őt, Kepes 3-mat, Dr. Botz 18-at kapott. S így Dr. Botz Elek gyulafehérvári ügyvédjelölt az ipartestület jegyzőjévé választatott.

A választás után úgy a választás folyamán történt korteskedés, mint a megválasztottnak jogtalan jelölése miatt óvás emeltetett.

Reméljük, hogy ez az óvás az illetékes helyen helyet fog találni.

Debreczeni Hírlap 1899. január 6.

S. B. A. E.

42. KATONÁK

(Eredeti színmű három felvonásban. Írta Thury Zoltán.
A debreceni színház premierje 1899. január 6-án.)

Thury Zoltán színműve határozottan érdekes és értékes darab. Amit ő mond, az mind gondolkozni kényszerít. De minden impressziónk között ott kísért, hiteget bennünket az a remény, hogy Thuryból olyan író lesz, ki hivatva van szociális bajaink feltárására és megvilágítására, s ki irányt adhat elsekélyesedett színműirodalmunknak. Erős, meditáló fő, érző szív, éles szem és valami pesszimizmussal árnyalt világnézet jellemzi Thuryt, a színműírót.

Új ember a színpadon. Agyában az eszmék, a problémák egész raja zsibonghatott, mielőtt megírta legelső darabját.

És ez a legfőbb hibája. Nagyon sok a mondanivalója. Előtérben látjuk a modern írót a maga boncoló késével, s elfedi előttünk a színmű alakjait. Ez az oka, hogy azok az alakok, kikre az író legmerészebb eszméit ruházta, bizonytalanok s inkább az eszmék szimbólumjai, és szinte kirínak a mellékalakok biztosan rajzolt csoportjából.

Ezek a hibák erények is egyszersmind. Nagy szükségünk van egy olyan íróra, kinek nem az a legelső célja, hogy darabja egy egész estét kitöltsön.

Nagy szükségünk van egy jó orvosra, ki megmutassa [a] társadalom testén azokat a sebeket, melyeket a századvég legdivatosabb leple sem képes már elfedni.

Első darabjával még nem érte el célját. De első darabja már sejteti - hogy öntudatos irányban halad e cél felé.

A Katonák még mint színmű nem állja ki a kritikát, de a benne erősen megnyilatkozó élet és igazság már kényszerít arra, hogy kérdezzük meg a szívünket.

Cselekvénye még alig van a darabnak, de már három hatalmas problémát vet fel.

A katonaság problémája az első. Kényes, sajnos, még mindig nagyon kényes kérdés, pedig a döntés ideje veszedelmes közelben van. A katonaság évszázadok bűnéből még mindig olyan kaszt, melynek beléletétől “kuss civil!”. És semmi sem jellemzőbb az előítéletek nagyságára, hogy a katonaság kérdésének felvetését bűnül rótták fel a szerzőnek.

Hát az igazságot nem szabad kimondani? Szabad!

Hazudott vagy túlzott a szerző? Nem! Sőt ha ő már ezt tartotta darabja főproblémájának, kimondjuk nyíltan: többet vártunk tőle!…

A második probléma: a pénz átka az emberiségnek, s mégis feltétlen ura. Nem kérdik, van-e? Kell, hogy legyen, mert így van berendezve a társadalom. Ha pedig nincs, s szintén társadalmi nézet szerint lebegsz a vizen, vigyázol a látszatra s a köteles előkelőségre - eltemetted magadat, szívedet, családi boldogságodat s nyomorult életedet is.

Csak a harmadik problémát adja a cselekmény. Régi, örökösen égető probléma, melyet legmerészebben Ibsen vetett fel. S e Katonák cselekvénye Nóra-rediviva; a becsületében férjétől megsértett asszony egészen Nóra: a saját eszével gondolkozó, erős szívű asszony.

Íme, hány kérdésbe kapott bele a szerző! Az eredmény pedig az, hogy mindenik gondol kozásba ejt.

A cselekvény természetesen alig semmi. Széthull ennyi probléma között.

Egy katonatisztnek nyomorult élete, kit összetör a pálya, melyre hivatást nem érez, s melyet reformálni akar. A szegénység eltompítja agyát, megöli szívét, szétdúlja családi boldogságát, s öngyilkosságba kergeti önmagát.

A gyenge mese erősen színezve, tendenciózusan fejlesztve, hatásosan pointírozva vonul el előttünk, bizonyítva, hogy a szerző még nem ismeri a színpadot.

De előkelő tónusán, mélységességén, egypár jól rajzolt alakon, néhány zseniális ötlet szerűségen már látjuk a nagyra fejlődő tehetség megnyilatkozását.

A szereplők megértették a szerző hatalmas, ideális célzatait.

A Katonák tegnapi előadása magas nívón állott. Komjáthy a szerencsétlen főhadnagy alakí tásába egész tehetségét belevitte. S minket is - kik kételkedtünk abban, hogy egy analizáló, modern író alakját teljesen képes felfogni - meggyőzött tehetsége izmos voltáról. Udvardyja igaz, öntudatos művészi alakítás volt.

T. Halmy Margit, a feleség - lehetetlensége dacára is - zseniális szerepében annak bizonyult, ki megérdemli, hogy úgy emlegessék, mint “a mi nagy művésznőnk”-et. Egészen Anna volt, a Nóra méltó párja. Székellyel való jelenetében egyszerűen: felülmúlhatatlan volt.

Székely Sándor a szerelmében nemes férfit oly megkapó alakításban mutatta be, hogy nyílt színen is kétszer tapsolták ki. A többi szereplők: Fenyéri, Bartha és Szabó Irma mind igen jók voltak.

A közönség szívesen fogadta a darabot, s volt taps, kihívás bőven.

Debreczeni Hírlap 1899. január 7.

A-y E-e

43. ARANYLAKODALOM

Rákosi és Beöthy alkalmi, látványos színműve nálunk valósággal kasszadarabbá vált. Tegnap délután zsúfolt ház nézte végig a kihagyások folytán megkurtított darabot, s tapsolt a szereplők jókedvű játékának, de különösen a Rácz Károlytól kísért hazafias daloknak. Este előadásra került Csepreghy régi, kedvelt népszínműve: [A piros bugyelláris]

Debreczeni Hírlap 1899. január 9.

(a. e.)

44. A PIROS BUGYELLÁRIS

A népszínmű abban az alakjában, melyben azt a nagy népszínműírók tették kedveltté, napjainkban már élvezhetetlen. Ezt az állítást nem cáfolja meg a mi közönségünk egy nagy része, melynél kifejlett műízlésről szó nem lehet. Az intelligens közönség állásfoglalása erre nézve a legfőbb bizonyíték. Várta a népszínműnek átidomítását, várta annak az új iránynak érvényesülését, mely a színpadi művek minden fajára hatást gyakorolt - a népszínművet kivéve. Ez az átalakulás nem történt meg. Géczy darabjaiban látszik a jó szándék, de erő híján kevés az eredmény.

Ne legyen a népszínműíró kiváltságos poéta, s ne legyen a színpadra vitt paraszt egy daloló mesealak, akkor nem lesz okunk panaszkodni a közönség megváltozott ízléséről. Igazságot, életet a népszínműbe, mert a színpad nem cirkusz-porond, s a századvég embere nem kardnyelésen bámuló atyafi.

A piros bugyelláris nagyon tetszett különben a vasárnapi közönségnek. F. Kállay Lujza gyönyörű dalait, Csáky szép hangját és ügyes játékát tapsolták legkivált. Szentes és Rubos nagyon tetszettek, míg Csigaházy, Szabó Irma és Bartha átgondolt játékukkal értek el hatást.

Debreczeni Hírlap 1899. január 9.

(a. e.)

45. A JÉGRŐL ÉS EGYÉBRŐL

Jól imádkozhattak a jég kedvelői.

Ez az egyedüli sport, amire jó idő jár. Aztán milyen sport! Én magam is el vagyok ragadtatva, ha a korcsolyapályára gondolok, pedig én úgy érzem magam a jégen, mint a kacsamamává előléptetett kotló, ha anyai buzgalmában az apró kacsák után ugrik a vízzel telt árokba.

A hasonlat talán meglepően közönséges, de szolgáljon mentségemül az, hogy a hasonlatnak olyannak kell lenni, hogy az mindenkit meglepjen. Ezt nevezik aztán a kritikusok meglepő fordulatnak.

Ezek a meglepő fordulatok - hogy az elmondottak közötti összefüggés meglegyen - most nemcsak szellemes írók művében, de a jégen is előfordulnak.

Ezek a meglepő fordulatok a jégszezon apró kellemetességei.

*

Egy kisleányról van szó, aki szerelmes. Ebben még nincs semmi meglepő. De most jön a fordulat. A kisleánynak még nincs bemutatva az ideál. Sokáig törte kis fejét, hogy kisüsse a módot a megismerkedésre.

Jó barátok mindig akadnak egy-egy érdekes szívviszony szövésére segédkezet nyújtani - a kisleánynak is volt egy hű apródja, aki az ideált fel-felvilágosította az ügy mibenállásáról.

A kis apród vitte el aztán a szép szőke leány izenetét: Járjon ki Adonisz úr a jégre, hisz nincs ennél kedvesebb sport széles e világon.

Adonisz úr az üzenet vétele után mérgesen rágta volna csinos bajuszát, ha véletlenül bajusza lett volna. De Adonisz úrnak nincsen bajusza. Lehetne neki, hiszen tartalékos póttartalékos, de Adonisz úr véletlenül színész.

Szóval Adonisz úr mérges lett nagyon.

Miért?

Most jön a meglepő fordulat.

Adonisz úr soha még életében nem korcsolyázott, s nem utál semmit annyira, mint a jeget (no meg a vizet!).

Mit csináljon most már Adonisz úr?

Aki őt e dilemmából kiszabadítja s elfogadható tanácsot ad neki, annak megígéri, hogy be fogja mutatni a szép szőke leánynak, mihelyt ő meg fogja ismerni.

Fel tehát a pályázatra! A jutalom elég szép, ha tekintetbe vesszük, hogy a kisleány veszedelmesen csinos, és nem túlságosan állandó a szerelemben.

*

A jégszezon sem túlságosan követelő. Megtűr másféle időtöltéseket is. Legközelebb is három hatalmas mulatság zajlott le.

Ez elég kellemes dolog ugyan, de egy ember rémítően fél a farsangtól.

Ki ez a titokzatos egyén?

Hát kérem - a báltudósító.

Nincs a teremtésben vesztes, csak ő.

Olyik este négy helyre is el kell szaladni.

Körüljár a teremben, névsort keres, beszámol a “kitűnően sikerült” mulatságról, melynek örömeiből neki jutott legkevesebb.

Amennyiben már benne vagyok az ordináré hasonlatokban - én nagyon sok hasonlatosságot látok a báltudósító és a muszájból táncoló medve úr között.

Avval a különbséggel, hogy a táncoló mackó egy kis aprópénzt is kap, de a báltudósító mentül kevesebbet.

Hjha! nem valami jó dolog Debrecenben lapkiadónak sem lenni!

*

A jégszezon egyik legérdekesebb híre egy fiatal színész házassága.

Az eljegyzés csak négy hét múlva lett ismertté jó barátai előtt.

Nagyon titokban tartotta.

- Hát eltemeted magad? - kérdi tőle igaz részvéttel egyik jó barátja.

- Nem annyira magamat akarom eltemetni - válaszol az ifjú Rómeó, ki csak a színpadon játszik ideális szerelmest -, mint inkább a leendő feleségem hozományát.

Ilyen dolog az a házasság, még a Rómeóknál is.

Debreczeni Hírlap 1899. január 10.

Bandi

46. A KIKAPÓS PATIKÁRIUS

Gandillot bohózata felett lehet vitatkozni, lehet rossz ítéletet mondani - de nem nevetni nem lehet. A helyzetkomikumnak olyan zseniális kihasználásán, mint Gandillot darabjában, kell, hogy az ember jól mulasson; annyival inkább, mert az ilyen zsánerű darabok megtekintésére egyenesen avval a céllal megyünk el, hogy kacaghassuk ki magunkat szívünk szerint, mert egypár derült órára mindnyájunknak olyan nagy szüksége van.

Ebből a szempontból a Kikapós patikárius remekül “bevált”.

Komikus alakjai, kik úgy vannak megalkotva, hogy szinte követelik a színésztől a túlzást - megérdemlik a népszerűséget.

A tegnapi előadást is szép ház nézte végig. Jól mulatott a darab hellyel-közzel vaskos ötletein, melyeknek még nagyobb élt adni színészeink is elég buzgók voltak.

Egy-egy kivágott anzág, egy-egy kétes értékű rögtönzés, egy-egy bizarr, sőt vad szójáték még minket is megnevettetett, kik már harmadszor néztük végig a darabot.

Az effélékért ilyenkor neheztelni nem lehet. Egy ilyen hangon megírt bohózatnak elvégre is az a célja, hogy a hatás biztos s lehetőleg nagy legyen. Az eszközt pedig sem az író, sem a színészek nem válogatják.

Tanayé a tegnap estének fő érdeme. Hatalmas kedvvel, bravúrosan játszott. Nem tévesztett volna el egy mozdulatot is, hogy a közönséget megnevettesse.

Fenyéri vidéki patikusa oly remekül kidolgozott torz alak volt, melynek minden arcmozdulata vagy szava derültséget csinált. A 4-ik felvonásban percekig tartó derültséget okozott.

Székely, Szentes és Sziklay mindhárman perfekt alakítást mutattak be, s osztoztak az est sikerében.

A női szereplők közül kedves Leonide volt Komjáthyné s igen jó Paturinné Kiss Irén.

A többi szereplők: Bartha, Rubos, Püspöki, Szabó Irma, Cserényi Adél, Fáy Flóra igyekezettel és eredménnyel játszottak. A rendezés is igen sikerült volt.

Debreczeni Hírlap 1899. január 11.

(a-e.)

47. A BABA

Tegnap este ismét zsúfolt ház gyönyörködött Ordonneaux és Audran bájos operettjében, melynél szebbet nem produkált az utolsó két évtized operettirodalma.

Taps, kihívás ismét bőven volt, s a szereplők legjobb tehetségük szerint játszottak.

A nagy buzgalom még a kórista-barátokra is ráragadt, mert - ami ritkaság - ők is valósággal “játszottak”.

A siker természetesen a 3-ik és 4-ik felvonásban volt legzajosabb, melynek zenéjében Audran felülmúlta önmagát.

Kaposi most is kedves “baba” volt. Jól játszott, énekszámai teljesen kidolgozottak voltak.

Tökéletes volt Kállay Lujza Lancelot-ja. Minden dicséretnél többet jelent az a sokaktól beismert igazság, hogy e szerepében vetekedik a legelső Lancelot-val: Hegyi Arankával.

Fenyéri egyszerűen óriási volt. Ötletei viharos derültséget keltettek.

Igen jó volt: Locsarekné, Szentes, Sziklay és Bartha is. A Halmai testvérek tánca most is nagy hatást ért; a zenekar pedig jobb volt, mint az első este.

Debreczeni Hírlap 1899. január 14.

(a.-e.)

48. A “BABA” ÉS EGY BABA

Alig hozott még baba olyan örömöt, mint színházunk legújabb premierje.

Tekintettel arra a kedves viszonyra, amelyben a közönség és színészeink állanak, a Baba sikerét bátran nevezhetjük “családi öröm”-nek.

Már négy telt ház tapsolt ennek az ötletes, kedves operettnek, melyben óriási sikert ért el a legaranyosabb baba: Kaposi Józsa.

A nagy siker alkalmából egy nagyon édes epizódról pletykáznak most a színházi bennfentesek.

Tudnivaló, hogy Kaposi Józsa az első estén tisztelőitől két igen szép ajándékot kapott.

Virág volt mind a kettő, szép élővirág, legpoétikusabb elismeréssel egy poézissel telt alakításnak.

Az egyik ajándék virágállvány volt - amelyiken egy gyönyörű kis baba himbálódzott.

Babát a “babának” - mondaná a nagy mondások travesztálója.

Az ajándéknak nagyon megörült a mi kis szubrettünk.

Alig pár hete, hogy már kapott egy ajándék-babát, és íme, már párja is akadt. Oh, mert a baba is csak párosával szép.

Látod, édes Józsikám, milyen szerencsés vagy: párja akadt a másik babának is.

Kállay Lujza, a legbájosabb novicius mondta ezt a felvonás végén a Kaposi öltözőjében.

Ezután jöttek a gratulálók. A szép babát megbámulták mindannyian, s szerencsét kívántak az otthon levő babának, melynek igen szép párja akadt.

Azután csengettek. A többi felvonásban még több tapsot kapott a kis szubrett, kinek szép játékát talán a baba is inspirálta.

Mert hát a baba tagadhatatlanul inspirálni szokott, még ha viaszkból van is.

Az előadás után örömmel sietett haza Kaposi Józsa.

Otthon első dolga volt a másik babát előkeríteni.

Hasztalan kereste, nem volt sehol.

Egy borzasztó gondolat ötlött eszébe: megnézi az új babát, s csakugyan jól sejtett.

Ugyanaz a baba volt, melyet ő egy pár hete kapott.

A felfedezés lesújtó hatással volt szegény kis szubrettre.

Így megrövidíteni, így félrevezetni őt!

Kereste a tettest, sorba fordult a gyanú minden jó ismerőse felé. Egyik sem tehette. Mindegyik tiltakozott a gyanúsítás ellen. Csak egy nevetett. Szende arccal, mint ahogy egy szendéhez illik.

Sejtik ugye, hogy ki?

Fáy Flóra kitért a felelősségre vonás elől. Egyszerűen beismerte, hogy ő a bűnös, s ez volt életében első intrikus szerepe.

Bűnbánólag kért bocsánatot az ő Józsikájától.

Kért, de nem nyert. Az aranyos szubrett nem akart aranyos lenni, s azt mondják, kártérítési pert indít egy baba erejéig.

Akárhogy is dől el a per, annyi bizonyos, hogy a babának még mindig “nincsen párja”.

A bájos vétkező pedig - hogy a mese teljes legyen - örökre letett az intrikus szerepekről.

…A Baba így lesz egy baba-per megteremtője, s így jött létre a világ legfurcsább jogi esete, hogy valakit megfosztanak olyan tárgy bírtokától, amely nem is volt az övé!

Debreczen 1899. január 16.

Bandi

49. A KIS HERCEG

Tegnap este ismét operettben volt részünk. A kis herceg került színre, már másodszor e szezonban. Az előadást, mely egyike volt a leggyengébbeknek, nagyon kis számú közönség nézte végig, s ez a kis közönség se nagyon lelkesedett. Kaposi Józsa kedvetlenül játszott és énekelt, és így természetes, hogy beleesett azokba a hibákba, melyekről neki leszokni csak nagy fáradsággal lehet. R. Serfőzy Zseni mindig egyforma. Neki modorosság a hibája játékban és énekben egyaránt. Szinte jólesett Sziklay mókáit hallani, hogy feledjük az előadás fogyatkozásait. Dicsérettel kell azonban megemlékezni a karról, mely tegnap este valósággal remekelt.

Debreczeni Hírlap 1899. január 19.

(a-e.)

50. HUNYADI LÁSZLÓ

Örömmel konstatáljuk, hogy ez a klasszikus Erkel-opera még mindig tud nálunk közönséget vonzani. A tegnapi előadás - ha jól tudjuk - hatodik volt a szezonban, s mégis szép közönség hallgatta végig.

A tegnapi előadás sem maradt a többi mögött. A szereplők nemes ambícióval játszottak, s különösen nagy sikert ért el Karacs, kit - sajnos - mindig újra és újra fel kell fedezni, pedig hozzá hasonló képzett énekest alig találhatnónk vidéki színpadon. A sikerben vele osztozott Mezey is, kit tegnap egyik legjobb szerepében láttunk.

F. Kállay Lujza, V. László szerepében, nagyon szépen állotta meg helyét, s hasonló dicsérettel szólhatunk Leopold Franciska Erzsébetéről. A karok - különösen a férfikar - most is kifogástalan volt. Az operát Znojemszki dirigálta a tőle megszokott vírtuozitással. Az ügyes rendezés Bartha ízlését dicséri.

Debreczeni Hírlap 1899. január 20.

(a-e.)

51. A BUDAPESTI EGYETEMI KÖR

Az Egyetemi Kört bezárták, mert politizált. A kör elnöke lemondott, mert politika nélkül nem elnökösködhetik. Az ifjúságot nem bántja a kör sorsa, mert tovább politizálhat. Mi itt lenn várjuk az Országos Diákszövetséget; várjuk, de hasztalan, mert odafent az Egyetemi Kör vezetői elpolitizálták.

Ezek a tények.

Gondolkozzunk felettök egy kissé.

A politikai helyzet olyan, mely a nemzet minden orgánumának közreműködését megkívánja.

Az egyetemi ifjúság, melynek állásfoglalási jogát elvitatni nem lehet, belevetette magát a pártok küzdelmeibe. Állást foglalt!

Helyesen-e vagy nem - arról lehet vitatkozni.

Mi itt lenn nem politizálunk, mégis van missziónk. Az ideál nem mindig politikai elv, s a politika egyik formájában sem valami ideális.

No de efelett ne vitatkozzunk!

A pesti egyetemi ifjúság részt kért a politikából, s voltak előzékeny úri emberek, kik ezt a részt kegyes szívvel megadták.

Meg vagyok győződve, hogy az ifjúságot nemes idealizmus, lángoló hazaszeretet, igazi lelkesedés vezette, de ha a látszat más motívumokat is mutat, ki tehet róla?

Ez még nem lett volna baj. Az ifjúságnak hasonló szereplése mindig volt. Sajátja ez az ifjúi hevülékenységnek.

De miért vitték be a politikát az Egyetemi Körbe? Miért kockáztatták ezzel az egész ifjúság érdekeit s ezek között a legvitálisabbat: a diákszövetség sorsát?

Ne vádoljon senki e kérdésért opportunizmussal.

Vannak olyan érdekek, melyeket kockáztatni semmiféle célért nem szabad. Annyival inkább, mert ez a szövetség az, amely biztosítaná éppen az ifjúság állásfoglalásának eredményét, véleményének súlyát, gondolkozásának függetlenségét.

Ezt a célt eltéveszteni könnyelműség, valóságos bűn.

De az Egyetemi Körnek nagyobb baja is van.

Nagyon jól emlékszem a reformpárt megalakulására.

Nagyon megörültünk mi annak idelent.

Elvei, kitűzött céljai mind meghódítottak bennünket, s lelkünkből örültünk, mikor ez a párt győzelemre jutott.

Azóta sem volt okunk örülni.

A szép elvekből, ígéretekből csak egy valósult meg: a zsidókat már nem ütik.

No hát ez is eredmény!…

De talán nem nagyon sok?…

Mit váltottak be a többi ígéretből?

Semmit!

Azért nem az elveket okozzuk.

A vezetők a hibásak.

Még mindig a győzelmi mámort élvezik. A mámor pedig nem szül gondolatokat.

Az új s már lemondott elnökről, Ludwig úrról azt kell tartanunk, hogy a pártnak egyik kitűnősége, s mégis e kitűnő férfiú programjának melyik a legkiemelkedőbb része?

- Az Országos Diákszövetség?

Nem!

- Diák-konzulátusok?

Nem!

- Egyetemi otthon?

Nem!

- A menza fejlesztése?

Nem!

- A pusztaszeri emlék?

Nem!

- Teaestélyek meghonosítását tartotta a legelső ifjúsági eszmének a tisztelt exelnök úr!

Hallják az urak odafent!

Mi eredményt akarunk, nem parádét. Haladást és nem politikát. Munkálkodást és nem barátságos teaestélyeket.

Idelent már zúgolódnak, és kezdenek igazat adni az ifjúsági ügyek egyik jó ismerőjének, aki egy mondásával az egész vidéki ifjúság hangulatát tolmácsolja.

Evvel a nyilatkozattal végzem én is reflexióimat, s ajánlom ezt az egyetemi vezetőség figyelmébe:

“Inkább üssék a zsidót, csak dolgozzanak is valamit!”

Vigyázni kell, nehogy ez a röpke nyilatkozat programunkká váljék!

Debreczeni Főiskolai Lapok 1899. január 20.

Ady Endre

52. SZÍNÉSZEK TERMÉSZETRAJZA

A Debreczeni Hírlap munkatársai közül nekem jutott az a szerencse, hogy olykor-olykor tudományos kérdések fejtegetésével boldogítsam a nagyérdemű közönséget.

Szerénységem parancsolja megvallani, hogy én kézzel-lábbal tiltakoztam e megbízás ellen, de felvilágosítottak, hogy a tudományos kérdések fejtegetéséhez nem kell semmiféle tudomány, s elvégre is egy újságírónak mindenhez kell érteni.

A parancs előtt meghajoltam, s mivel már kisdiák koromban nagy hajlandóságot éreztem a természettudományok iránt - természetrajzi tanulmányok írására szántam el magam.

Legelső cikkem a színészek természetrajzáról szól. Hogy miért a színészekről? - arról nem nagyon tudnék számot adni. Valószínűleg én magam sem tudok egy rossz szokástól szabadulni, attól ti., hogy a színészekkel többet foglalkozunk a kelleténél. Na, mindegy! Írjunk a színészek természetrajzáról.

*

A színész (homo imitans) őslény. Egyik válfaja a “homo sapiens”-nek, melyet közönséges embernek nevezünk. - Benne legnagyobb mértékben feltalálhatók azok a sajátságok, melyek Darwint ismert tételének felállítására vezették.

A színész mindenekfelett utánoz. És ezt az utánzást nevetnivaló komolysággal csinálja, s meg van róla győződve, hogy ő annyi ember, ahányat imitál.

Többnyire a színpadon tartózkodik. Ezt a faalkotmányt elnevezte “világot jelentő deszkák”-nak, mely nagy mondásból csak a “deszkák” igazak.

Van más tanyája is, de ez utóbbin faji tulajdonságainak nagy részét elveszti. Ez a másik tartózkodási hely a “corchma”, sokan vendéglőnek is nevezik.

A társas ösztön nincs túlságosan kifejlődve a színészekben.

Ennek oka a borzasztó önérzetnek tulajdonítható. Ha ti. valahol színész van, az elvárja, hogy az egész társaság őneki tömjénezzen. (Ebből látható, hogy a színész a füstöt is szereti.)

Annál jobban szeret a saját fajtájával együtt lenni. Összeülnek négyen-öten, s mindegyik magát dicséri. Egymásról persze ők maguk se tartanak sokat.

Természetes tehát, hogy a színész beszél is. Hiszen ő is a “homo sapiens” egyik faja, mely a darwini “kiválasztás törvénye” útján jött létre.

Ha azonban a színész beszél, abban nincs köszönet. Jót ugyanis csak magáról beszél, vagy arról, akitől nem fél, hogy elhomályosítja.

Ha másról van szó, az egyszerűen “közönségbeli”, s ezt a szót olyan megvetéssel ejti ki, mintha a “közönségbeli”-nél nem volna az Úristennek aljasabb teremtménye.

Némelyek azt állítják, hogy a színészek nagyon sokat adnak a közönségre.

Ez azonban téves állítás. Olyan, mint egy nagy “demokrata” mondása, aki imádta a felséges népet általánosságban, de egyenkint “pfúj, paraszt!”.

A színészeknek vezetőjük is van. Nem visel kolompot, de mégis követni kell. A vezetőt állítólag még jobban gyűlöli a színész, mint a “közönségbelit”. A vezető (director actorum) rendesen “zsarnok”, “homályos eszű” és a “színészek zsírján élősködik”. A vezető azonban összetartja a nyájat, s a jelszava neki is ez: “hátrább nagyközönség!”.

Alsóbbrendű “homo imitans”-ok az úgynevezett “kóristák” (semper cantatores imitantium). Nagyjában a színészekhez hasonlítanak.

Legalsó faja a színészeknek a súgó. Neki van a leghálátlanabb szerepe. Ha ő megbicsakolja magát, vége van a dicsőségnek. Egyébként ő is lenézi a tisztelt publikumot, már amennyire a súgólyukból lenézni lehet.

Szólani kellene még a színésznőről (homo imitans feminini generis), de ez a téma szerfelett kényes.

A színésznő valóságos “mimóza”, végtelenül érzékeny. Annyi bizonyos, hogy a színész hibái szuperlativuszokban vannak meg a színésznőben.

Többet nem merek írni.

A színésznek legnagyobb ellensége a kritikus (homo morosus), ki gyakran támadja meg a színészt éles nyelvével. Különben könnyű szép szóval jámborrá tenni, s ilyenkor a ragadozóból kezes bárány lesz.

Ennyit jó tudni a színészről.

Legközelebb folytatom a természetrajzot, s egy másik “kiváválasztott” fajról, az újságíróról (scriptor cronicae aliarum rerumque) fogok egy rövid tanulmányt írni.

Az újságíróról azért írok mindjárt a színészek után, mert egyedül az újságíró az, kit a színész annyira-amennyire számba vesz.

Addig búcsút veszek a tudománytól, melynek akaratlanul munkása lettem. Így születnek manapság a tudósok!…

Debreczeni Hírlap 1899. január 21.

Adieu Bandi

53. NEVETŐ NAPSUGARAK

Januári tavasz, mosolygó öregség. Reánk ragyog biztatóan, ámító fénnyel, s azt hisszük, hogy igazi tavasz van.

A fűszál is azt hiszi, a feslő, óvatatlan gyönge farügy is.

Azt hiszi a szív is, hogy tavasz van. Egy mosolygó sugár éri csak, s már kikeletet érez. A fényt látja csak, s azt hiszi: ez az édes, csodás meleg, mely halottat támaszt, új életet hirdet.

Új élet… E sejtelemre felébred a szív. Az életvágy alvó szikrája lángot szít a megdermedt kebelben. És a szívet egy csodás fény hatja át, éppen úgy, mint a fagytól felengedett világot, melyet megtévesztett a januári tavasz, ez a mosolygó öregség…

Titokzatos, megfejthetlen világ a mi szívünk. Olyan érzékeny, olyan változó. Egy gyenge fuvalom nehéz lavinákkal zúzza össze minden atomját, s egy mosolygó napsugár új életre tudja kelteni.

Biztató remény, felújult szeretet, ragyogó szempár, kísértő dicsőség egy-egy napsugár, mely fényt lövell a szívre, mint a tavaszi napfény a téli világra.

Nézem a napsugártól beragyogott világot. Januári napfény… Lehet, már holnap dermedt, halott lesz ismét ez a föld. Fagyos kebelére talán fehér lepel fog borulni, mint a szívre szokott a feledés.

Csitítgatom ujjongó szívemet. Januári napfény… Egy ragyogó szempár… Ma talán felgyújtotta lángod, s holnap egy másikra ragyogtatja fényét. Miért ujjongsz, bolondos szívem? Hiszen olyan jó megdermedten pihenni. Miért hiszel korai tavasznak… vagy elkésett nyárnak? Leányszív, napsugár csak hitegetni tud…

S a föld megnyitja kebelét, hisz a napsugárnak.

S a szív kitárja kincseit, hisz a szerelmes szemsugárnak.

Holnap talán fagy borul a földre; holnap talán jég lesz a szív.

De most remél mindkettő.

Remél, bízik, szeret, tavaszról álmodik…

A szép szemek pedig gúnyosan villannak meg; a napsugarak pedig nevetik az ébredő világot, mely - úgy lehet - halálra ébred.

Kinn és a szívben januári tavasz, mosolygó öregség, s bolondítják a halottakat a nevető napsugarak…

Debreczeni Hírlap 1899. január 21.

54. KATONÁK

Harmadszor néztem meg az este Thury Zoltán színművét, harmadszor kellett kétségbe esnem azon a vakságon, mely az igazságot nem tudja vagy nem akarja látni.

Akaratlanul egy furcsa összehasonlítást kellett tennem. Egy-egy operettben, mikor a pajkos primadonna a tiszt urakra tekintve kétes bókkal dicséri meg az egyenruhás nőhódítókat, milyen lelkesedéssel csapkodják össze tenyereiket a csörgő kardú Don Juanok; milyen megelégedett bajuszpödörgetéssel fixírozzák a csinosabb arcokat, hogyne, mikor az ő dicséretöket zengik még a színpadról is.

És a Katonák nem tetszik?

Itt nem Don Juanok, nem előkelő urak a tisztek, hanem csak olyanok, amilyenek valóban.

Az igazságot nem minden ember gyomra veszi be. Semmi sem növeli jobban a Thury darabja értékét, mint az a fogadtatás, melyben a tiszt urak részesítették.

Közönségesen szólva: fején találta a szeget.

Az esti közönség valósággal tüntetett a Thury darabja mellett. A második felvonás végén 12-szer hívta lámpák elé a szereplőket.

Az igaz, hogy a szereplők is kitettek magukért. T. Halmy Margitról kell elsősorban megemlékeznünk. A mi nagy művésznőnk ő, kire joggal büszkék lehetünk. Felesleges dicséretek helyett az jellemzi legjobban, hogy a közönséget nemcsak teljes illúzióba ringatja a legapróbb részletig igaz játékával, hanem az igazság hátránya nélkül művészete mindig képes azt az eszmét diadalra juttatni, melyet személyesített alakja képvisel. Méltó partnerei voltak Komjáthy és Székely.

A közönség minden alkalmat megragadott tetszése nyilvánítására, mely nemcsak a szereplőknek, hanem annak az írónak is szólt, kit vágyva várunk vissza egy új, hatalmas alkotással. Katonák a nézőtéren nem voltak.

Debreczeni Hírlap 1899. január 24.

(a-e.)

55. HALADUNK?…

A gloire nemzete még nem tudott határozni, vajon megmentsen egy ártatlan embert, vagy engedje nyomorultul elveszni.

Túl az Óceánon egy szabadságért küzdő maroknyi népnek segítségére sietett egy óriás, hogy miközben szabadító hérosz gyanánt ünnepelik, reátegye lábát a szabadságon nem sokáig ujjongó gyermeknép nyakára.

Az északi nagy nemzet hatalmas cárja örök békét hirdet, s egymás után szereli fel a vérre szomjas százezernyi népet, s mi elfojtott lélekzettel várjuk, kinek a szívét tapossa el a harcra szomjas vad kozáksereg.

A világ egyik metropoliszában zsidóellenes színházat építettek fel, hogy innen hirdessék a Krisztust meghazudtoló tanokat: osztály- és fajgyűlöletet.

Az egész társadalom befogja fülét, hogy ne hallja millió nyomorult nyöszörgését, mely kezd összeolvadni a jövő századok megváltást hirdető, hatalmas zenéjével.

A militarizmus még mindig nyűg egész Európán, s vezetői elvárják, hogy ezt a nyűgöt bábuk gyanánt hordozzuk. S jaj annak az embernek, ki elég vakmerő bele nem nyugodni, hogy az egyenruha mindent eltakar, s az egyenruhának csak bókolni lehet.

A parlamentarizmus mintha meghazudtolná önmagát - lealacsonyodott, játékszerré vált.

Folytonos vívódás, kétely a társadalom minden rétegében, s a reformátorok most is megkapják a feszületet…

És hiába minden, minden remény, lelkünkben felzúg a kétség hangja: Haladunk?

Vajon haladunk-e?

Debreczeni Hírlap 1899. január 24.

ae.

56. HIMFY DALAI

(Vígjáték három felvonásban, egy előjátékkal. Írta: Berczik Árpád.
A debreceni színház premierje 1899. január 20-án.)

A méltóságos úrnak ez a legújabb darabja. Őneki ugyanis irodalmi ambíciói vannak, s ezeknek az ambícióknak a betöltésén már igen régen munkálkodik a méltóságos úr.

Igazán, milyen szép dolog!

A miniszteri tanácsos úr nemcsak tudomást vesz a magyar irodalomról, hanem lealacsonyodik azok közé a skriblerek közé, kik méltóságos urak sohasem lesznek; akik írnak, mert szívük parancsolja, s nem óhajtanak tanácsosi karriert csinálni.

Szóval Berczik Árpád ismét írt egy darabot. Témáját nagyon ügyesen választotta meg. Ő igen exponált állású úriember, nem írhat mindenféle dolgokról. Nem óhajt problémákat fejtegetni, s talán tudomást sem vesz arról, hogy egy sereg szürke ember a társadalom reformjára gondol, s ezt a reformot szolgálja a színpadon egy-egy, az élet harcából kiragadott drámai epizóddal.

Dehogyis vesz tudomást! Hát problémák is vannak a világon? - kétkedik a méltóságos úr. Hiszen az élet nagyon ügyesen van berendezve. Az embernek tekintélye, állása van, komázik a grófokkal, finom havannát füstöl, urasan él - hát mi kell még egyéb?

Tudnivaló, hogy olyan magas állásban levő úriembernek nincs ideje, hogy a más bajára is gondoljon. Nem elég, hogy gazdagítani kívánja a magyar irodalmat?…

A tanácsos úr tehát megvetéssel fordul el a prózai gondokkal telt, közönséges élettől, s az előkelők finom ösztönével találja meg azt a kort, mely az ő disztingvált, előkelő egyéniségével harmonizál; mely korban sem szocializmus nem volt, sem a házasság nem volt közel a csődhöz. Nagyon hálás kor ez. Az írónak sem szemre, sem szívre nincs szüksége; a szemetet elkerülheti, az aranyat még csillogóbbnak láthatja; nem kell analizálni, mert mi szükség van lélektanra egy múlt századbeli cselekményű darabnál?…

A Berczik vígjátéka Kisfaludy Sándor és Szegedi Róza jól ismert szívviszonyát meséli el színpadi formában. A nyelv, a mese olyan, amire még 20 évvel ezelőtt is azt mondták volna, hogy költői. Színes, csillogó a darab nyelvezete, de így nem beszéltek soha, s írni sem írtak egy idő óta. A mese gyengén kigondolt s módfelett naiv. A darab komikuma a leggyengébb helyzetkomikum. Az alakok egy-kettő kivételével a leghalványabban rajzoltak.

Egy-egy fordulat talán képes megkacagtatni bennünket, de abszolút hatásról a darabban szó sincs. Amilyen kicsinyes a tárgy, olyan sekélyes a darab is; mi, századvégi emberek csak mosolyogni tudunk ezeken a naivságokon, melyek néha egy mosolynál is nagyobb eredményt érnek: valósággal meghatnak…

De értsük meg a dolgot.

A mi korunk tagadhatatlanul egy forrongó, átmeneti korszak. Soha annyi ellentét, annyi probléma nem nehezedett egy korra, mint amennyi a mi korunkra.

Ennek az átmeneti korszaknak nagy gondolkozókra, irányítókra van szüksége. Ezeknek pedig egyedüli terük a színpad. A reform folyik, a színpad ma már az Ibsenek, Sudermannok s a Hauptmannok katedrája, honnan átható, harsogó hangon szól egy eljövő jobb kor isteni jóslata.

Még ilyen lángszellemektől is önzés volna azonban monopolizálni a színpadot. Nem is teszik ezt.

Ők is óhajtják, mi is óhajtjuk azokat a darabokat, amelyek egy letűnt korban játszanak, amelyek egy letűnt korszakból elhozzák az eszmét, leszűrik a tanulságokat.

A Berczik darabja távolról sem ilyen…

De nézzünk más szempontot is!

Berczik darabját azért dicsérik sokan, mert a nemzeti irányt követi. Egy rövid disztinkciót legyen szabad nekem itt tenni:

Az irodalomban nincs jogcíme annak, ami csupán nemzeti - általános emberi vonások nélkül. Az örök emberi hassa át a nemzeti irány produktumait, mert csakis így számíthatnak komoly értékre, igazi sikerre.

A Berczik darabjának ez az érdeme sincs meg. Goethe egy olasz költőről írt: Torquato Tassóról, s ez a darabja örökbecsű, hatalmas, művészi és mégis német alkotás.

Berczik egy magyar költőről írt magyarul - fájdalom, nem mondhatunk többet róla.

Írt egy vígjátéknak keresztelt, korrajz-babérokra vágyó, irodalomtörténeti tárgyú darabot, mely az előadáson kívül egyéb elismerésre nem számíthat. Azt is az író társadalmi állásának tulajdoníthatjuk, hogy a nemzeti színházon kívül több vidéki színpad is felvette repertoárjába.

Komjáthy is előadatta.

Az előadásban annyi haszon volt, hogy még jobban meggyőződhettünk T. Halmy Margit és Fenyéri öntudatos művészetéről, Sziklay hatalmas komikai vénájáról és Szabó Irma bájos, poétikus alakítóképességéről.

A debreceni közönség nagy része szívesen fogadta Himfy dalait, de az a nem nagyszámú intelligens, műértő közönség, mely az egész előadás alatt tartózkodóan, hidegen viselkedett - az én véleményemnek ad igazat.

Berczik dilettáns, ki magas társadalmi állásának súlyával elnyomja a protekció nélküli, hivatásos írókat. Az ő írói kvalitását s darabjának értékét akkor ismerjük meg igazán, ha összehasonlítjuk egy más darabbal, melynek címe Katonák, szerzője pedig egy zseniális kezdő: Thury Zoltán.

Én a magam részéről ezt a címet adnám Berczik darabjának:

“A méltóságos úr vígjátékot ír”.

Debreczeni Főiskolai Lapok 1899. január 25.

Ady Endre

57. EGYRŐL-MÁSRÓL

Még mindig a kollokviumok foglalják el az akadémiai hallgatóságot. “Igazán helytelen dolog - véli egyik joghallgató -, hogy a kollokviumokat kezdik párbeszédes vizsgálatoknak nevezni.” “Magyarság szempontjából kifogásolod?” kérdi valaki. “Nem, hanem értelmi szempontból, mert a legtöbb kollokviumon csak a tanár beszél.”

*

A pesti Egyetemi Kör sorsáról beszéltek egy jogász társaságban.

- Bizony az Egyetemi Kör vezetői rosszul jártak - szólt a társaság egyik tagja.

- Nem rosszul, hanem Canossában jártak - válaszolt egy megátalkodott szójátékgyártó, célozva az újabban nyert bűnbocsánatra.

*

- A “reform” szó kezd szállóigévé válni. Tényleg nagyon jó hangzású szó, csak a budapesti reformpárt tönkre ne tette volna.

*

Mohácsy János (Van-e ki e nevet nem ismeri?) újabban szörnyen antiszemita lett.

- Mi történt veled? Hiszen te valaha reformpárti voltál? - vallatja egy barátja.

- Rágalom! - válaszolt a nagy férfiú. - Én ellenzéki voltam mindég.

*

Az Egyetemi Kör-t kinyitották, nagyon helyesen. Ráfér a szellőztetés arra a körre.

*

Tisztelt főmunkatársunk, Kiss Árpád már két hét óta nem látható. A szerkesztőség nem tartja indokoltnak az elveszett főmunkatárs köröztetését, mert egy-egy beküldött dolgozatából meggyőződtünk, hogy semmi nagyobb változás nem történt rajta.

*

Kun Béla, a jogász elnök szintén távol van Debrecentől. Legjobban sajnálja - állítólag - “egy gyászruhás kis szőke leány”. - Ez a Múzsa is lehet.

*

A becsületszékről szóló vitát mai számunkban berekesztettük. Ez a vita is bebizonyította, hogy a legtisztább igazságot is eltemeti az - okoskodás.

Debreczeni Főiskolai Lapok 1899. január 25.

Dyb-Andi

58. TITKOS ELŐADÁSOK

Egyik helyi lap révén rendkívül érdekes hír van elterjedve a városban. Nem kisebb dologról van szó, mint hogy a polgármesterileg jó előre betiltott Teknősbéka c. manipuláns őrmes tereket is zavarba hozó bohózatot Debrecenben mégiscsak elő fogják adni. Nem a színházban, hanem a Margit-fürdő dísztermében a legdisztingváltabb közönség jelenlétében, amennyiben csak szereplő színészek és újságírók lehetnek ott az előadáson.

A hír óriási szenzációt csinált. Szerkesztőségünk telefonjánál folyton egy munkatársnak kell lenni, ki a kíváncsi kérdezgetőknek felvilágosítást ad.

A színpártoló közönség rémítően el van keseredve, hogy ezen az egy premieren jelen nem lehet.

Kiadónk eddig már vagy 123 ajánlatot kapott. Az ajánlkozók újságírók akarnak lenni, hogy a darabot megnézhessék.

Egyik ártatlan bakfis azt szeretné tudni, hogy mi ebben a darabban a megbotránkoztató, s kér bennünket, hogy üzenjük meg: ki játssza a címszerepet?

Ennyi rengeteg kérdésre nem tudunk kellőleg felelni, azért rövid felvilágosításul ennyit közlünk:

A Teknősbéka morális bohózat, megnézhetik 12 éven aluliak és 65 éven felüliek. A teknősbékán a teknő is rajta van, tehát a darab meztelenségnek nem nevezhető. A címszerepet nem Szentes fogja játszani. Az előadás alatt rosszul lett fiatal újságírókat fiáker várja. Az előadáshoz szükséges fehérneműek Kohn Ábrahám fehérnemű üzletéből lesznek beszerezve. Az előadásra a szerzőt nem hívják meg, sőt a kihívások is lehetőleg el lesznek kerülve. Az erkölcsi eredményt a balerinák most alakult erényszövetkezetének ajánlja a rendezőség. A titkos előadásról egyébiránt még mi sem tudunk többet…

Mint a késő délutáni órákban értesülünk, még egy titkos előadás készül városunkban.

Az előadandó darab címe Szenzációk, s a darabban folyton utaznak. Ezt a darabot újságírók fogják előadni, s a hallgatóság a Teknősbéka előadásában kifáradt színészekből fog állani.

Debreczeni Hírlap 1899. január 26.

Bandi

59. “NEM MEGYÜNK KATONÁNAK!”

Ezt a jelszót a debreceni jogászok adták ki tegnap tartott hazafias és néptelen értekezletökön.

A szónokok és hallgatók közül kettőnek kellett volna tavasszal sor alá állnia, a többi még erősen és közjogilag is kiskorú. Ez a körülmény azonban nem gátolta meg őket hazafias határozatuk meghozatalában. Az értekezlet végén táviratilag üdvözölték Polonyi Ex-lex Gézát és a nazarénusok váradi főpapját.

Azután egy nótára gyújtottak, melynek két végső sora így hangzik:

…Nem megy el csak kettő, három nyomorult,
Rátok lányok még az ég is kiderült.

Debreczeni Hírlap 1899. január 26.

Bandi

60. A MAKRANCOS HÖLGY

Shakespeare klasszikus vígjátéka nagyszámú közönséget vonzott a színházba. Audran-operett után Shakespeare-darab, s mindkettő telt ház előtt - eléggé érdekes tünet.

A tegnapi előadás egyébiránt tűrhető volt. Az elért sikerben Komjáthynak (Petrucchio) volt nagy része. Kinek tagadhatatlanul helyes felfogású játékán egy nagy hisztrió művészetének hatása látszott meg: a Salvinié. - Dicséretére szolgáljon, hogy nagy mintaképe után a sikerben saját egyéniségének és tehetségének is része volt, s szép alakításával méltán rászolgált az elismerés tapsaira.

Katalin szerepében Komjáthyné ambiciózus törekvéssel játszott. Úgy őt, mint Komjáthyt virággal és koszorúval lepték meg tisztelői. Grunnió szerepében Sziklay Miklós művészi alakítást nyújtott. Sziklay talentumos, öntudatos művész, akit helytelenség volna bohóc szere pei után megítélni. Nemcsak nevettetni, de gyönyörködtetni is tud ő. Kisebb szerepeikben T. Halmy Margit, Szentes, Ódry érdemelnek még elismerést.

Debreczeni Hírlap 1899. január 26.

(a-e.)

61. A ZSIDÓNŐ

Szombaton este másodszor került előadásra Halévy örökszép operája: A zsidónő.

Az előadás talán az elsőnél is jobban sikerült, és a zsúfoltig telt ház a legnagyobb elismeréssel adózott a szereplőknek.

Elsősorban a vendégszereplő Sebessi B. Vilmosról kell megemlékeznünk, kinek ez a második fellépése teljes mértékben sikerült. Már nem küzdött azzal a lámpalázzal, melynek okát a színpadtól való elég hosszú távollétben kell keresnünk; szép és erős hangja kellően érvényesülhetett. Az első felvonásban nyílt színen is megtapsolták, szóval a közönség a legelismerőbb tetszésben részesítette a kitűnő énekest.

Karacs (Eleázár) most is óriási sikert ért el. Még a vasfüggöny ajtajánál is meg kellett jelennie, ilyen sikerben pedig csak primadonnáknak szokott részük lenni.

A többi szereplők, a karok és a zenekar jók voltak.

Debreczeni Hírlap 1899. január 30.

(a-e.)

62. HADAK ÚTJA

A vasárnap délutáni közönség a Hadak útja hazafias képein lelkesedett. Az előadás a legügyesebb kihagyásokkal s a “legvasárnapiabb” módra folyt le, de azért lelkesedés, taps volt kvántum szátisz [!]

Debreczeni Hírlap 1899. január 30.

(a-e.)

63. A PARASZTKISASSZONY

Tegnap este Berczik régen hevertetett népszínművét adták üres ház, közepes siker és gyenge előadás mellett.

A címszerepet, mely valaha Blaháné egyik legjobb szerepe volt, most R. Serfőzy Zseni játszotta. Ügyesen játszott, szépen énekelt, de modorosságáról letenni még most sem tudott.

Kitűnő apa volt Fenyéri, míg Kiss Irén nagyon emlékeztetett bennünket a többi szerepeire.

Tanay kitűnő karikatúráját mutatta be a pesti gavallérnak. Az úgynevezett “fővárosi csárdás” paródiája nagyon sikerült, valamint hatást ért el minden szava és mozdulata.

Sziklay mint a falu hírhordója ismét kabinet-alakítást nyújtott. Tőrőlmetszett hű képe volt egy jól megalkotott alaknak. Csákyt szándékosan hagytam utoljára. Tegnapi játéka és éneke óriási haladásról tesz tanúságot. Szolgáljon a tegnapi siker állandó buzdításul.

A többi szereplők is sikerrel állották meg helyöket, de a tegnapi nap tanulsága mégiscsak az, hogy a Parasztkisasszony-féle népszínművek nem érik meg azt a fáradságot, mellyel előadásuk jár.

Debreczeni Hírlap 1899. január 30.

(a-e.)

64. HIMFY DALAI

Szépszámú közönség nézte végig tegnap este Berczik vígjátékát. Az előadás nem volt rosszabb a többinél, de jobb még kevésbé volt. Talán Fáy Flóráról lehet állítani, hogy valamennyire mérsékelte magát s enyhítette sablonos hibáit.

A többi szereplők közül Sziklay és Komjáthy érdemelnek határozott dicséretet. Kisebb szerepében Ódry is igen jó volt.

Debreczeni Hírlap 1899. január 31.

(a-e.)

65. A KRITIKA JOGAI

Pár napja csak, hogy felháborodással vettünk tudomást egy kolozsvári színész botrányos tettéről, mellyel a sajtó kritikáját akarta terrorizálni.

Mindnyájan megdöbbenve gondoltunk arra az eshetőségre, hogy netalán a kolozsvári eset nálunk is követésre talál, s a kis emberek nagy önérzete erőszakkal fogja megkísérteni kicsikarni azt az elismerést, mely legkevésbé illeti meg.

Sajnálattal, felháborodással kell regisztrálni azt a tényt, hogy itt, Debrecenben is akadt olyan ember, kit beteges ambíciója arra bírt, hogy a kritika sérthetlen jogait semmibe sem véve a legközönségesebb módon sértett meg egy munkás újságírót, aki csak kötelességét teljesítette, mert csak igazságot írt.

A megtámadott újságíró, ki egyéni becsületében lett megsértve, egyéni elégtételt bizonyára fog magának szerezni, de ezzel még az ügy távolról sincs befejezve.

Személyes elégtétel nem lehet elég az egész debreceni sajtónak, mely egy munkásának igaztalan megtámadásával ő maga is a legérzékenyebben lett megsértve.

Mi biztosít bennünket, hogy ez az eset nem lesz precedens? Mi biztosít bennünket, hogy kötelességünk lelkiismeretes teljesítésében nem fognak orvtámadásokkal megakadályozni ezután?

Micsoda jogcímen akarja kivonni magát a közönség élvezetdíjából egzisztáló színész az alól a kritika alól, melynek joga van mindenkit ellenőrizni, aki a nyilvánosság előtt működik.

Vagy az a legtöbb esetben színfalhasogató színész olyan magasan áll, hogy a kritikának megközelíteni se szabad?

A sajtónak a közönség adja a kritika jogát; a közönség, melynek filléreiből a színész is él.

Torkig vagyunk már a színész-önérzet kitöréseivel.

Elnézőnek lenni már nem lehet, mert ez csak veszedelmesebbé tenné a betegséget, melynek elmérgesedésében - sajnos - a sajtónak is nagy része van.

Nem szabad többé ezt a beteg ambíciót növekedni hagyni. Álljon mindig őrt a sajtó igazságos kritikája, melyet befolyásolni nem lehet, de - és ezt jegyezze meg jól mindenki, akit illet - terrorizálni sem!

A kritika olyan jog, mely védelmében hatalmas tábort egyesít, s melyet meg fogunk, meg kell védelmezni!

Debreczeni Hírlap 1899. február 1.

Ady Endre

66. NAZARÉNUSOK

(Újlaki Antal népszínműve. A debreceni színház premierje 1899. febr. 5-én)

Újlaki Antal neve egyike a legjobb hangzású neveknek az újabb magyar elbeszélő irodalomban. Az Újlaki sikerei igazi, megérdemelt sikerek. Nem a divatos reklám csinálta őket, hanem az igazi talentum öntudatos, biztos, egészen zajtalan munkássága.

Szerencsés voltam a Nazarénusok szerzőjével nemegyszer beszélni aktuális irodalmi kérdésekről.

Alkalmam volt hallani irodalmi terveiről, mély gondolkozásra valló elveit, s minden szava megerősített abban a hitemben, hogy az ő gondolkozása, törekvése, ereje arra a hivatott íróra vallanak, kitől az elsilányult magyar színműirodalom nagyon sokat várhat.

Legutóbbi Hauptmann Henschel fuvarosáról beszélgettünk Újlaki Antallal. Lelkesedve, áradozó szavakkal, nagyon természetes. Újlaki igazi filozófus, minden ízében modern ember, hitvallása az igazság, melynek az újabb irodalomban valóságos mintaképe a nagy germán írónak ez az új darabja.

“…A népszínmű a mostani alakjában teljesen lejárta magát. A színmű törvényei alól a népszínmű nem lehet kivétel. A népéletet is szenvedélyek, bűnök, erények és betegségek irányítják; megrajzolásában igaznak kell lennünk, nem pedig megmaradni azon a pusztán, hol még mindig betyárok tanyáznak, hol nótában vallanak szerelmet, s az aranyos párta szilárdan áll a leányok fején. Életet, igazságot kell a népszínműbe is önteni, vagy a népszínmű haljon meg végképpen!…”

…Körülbelül ez volt az ő véleménye a népszínműről. Komoly megfontolást igénylő szavak, melyek egy idő óta erősen foglalkoztatták a színpad számára írókat.

A Nazarénusok Újlaki első darabja. Tárgyáról, meséjéről múlt számunkban megemlékeztünk, s már előre jeleztük, hogy az új népszínmű új téren, új csapáson halad, s hogy a kezdő embernek van elég ereje öntudatos céljainak elérésére.

Akik társadalmunk válságával gyakrabban foglalkoznak, megdöbbenve vették észre azt a romboló hatást, melyet a társadalmi ellentétek a mi jó magyar népünk tiszta lelkületére is gyakoroltak. A magyar paraszt puritán lelkét megzavarták a századvég bajai. Új, nyomorúságos viszonyok állottak elő, melyekkel szemben nem volt még megacélozva a szíve, s ő maga is legnagyobb kétségek közé jutott.

Vagy hű maradt a régi állapot hagyományaihoz s apáinak vigaszához: a hithez; vagy eldobta magától a lelki megnyugvás meggyalázott, erőtlen szent eszközeit, s odaállott a társadalmat reformálni akaró demagógok táborába.

Az első út a vakbuzgóság iszapjába, a második a szocializmus örvényébe sodorta a magyar parasztot.

A régi épületben, melyet józan hit és hazaszeretet építettek, tiszta szívből kevesen maradtak.

A magyar népélet[nek] ezt a válságos helyzetét rajzolja az Újlaki darabja.

Nem szolgál megoldással, nem meri még a teljes összeütközést elénk állítani, csak az új környezetet adja meg, az új környezetet, melynek már új motívumú történetei vannak.

A Nazarénusok inkább a népélet egy kiragadott része, mint szabályok szerint dramatizált színmű.

Egy magyar falu életéről akar számot adni, melyet a nyomorok az érintett két végletbe vezettek.

A “szent emberek” és “cucilisták” zavargásai közt két szív történetét beszéli el, kiknek sorsát majdnem végzetesen befolyásolták azok a dogmák, melyekhez két nem filozofáló, hanem szerelmes szívnek semmi köze sincs.

A darab meséjéről a múltkor már megemlékeztünk, s most csak annyival pótoljuk, hogy a tulajdonképpeni történettel párhuzamosan fejlődő melléktörténetek a főmesére kissé zavarólag hatnak.

A szereplő alakok pedig életből vannak véve, s hálásan oldanának meg egy jól megalkotott mesét.

A darab meséje erősen hatásosan indul, de expozíciója a legerősebb drámát igényli. A második felvonásban megakad a gyors kifejtést igénylő mese, és csakis a negyedik felvonás határozott, bár lélektanilag nem eléggé indokolt befejezése adja meg a történetnek a kellő alakot.

Érdekesek és értékesek a darab új helyzetei. Szerencsés gondolat, ötlet nyilvánul minden egyes képben, s látjuk az igazi talentum kezét, kinek sok új eszméje, gondolata van, csak a színpad ismerete hiányzik. Az alakok élethűségén, az új környezeten, a hatásos képeken kívül a darabnak még egy nagy érdeme van: a szép, népies nyelvezet, mely az írót mint a népéleten kívül a népies nyelv ismerőjét is mutatja be.

Szóval a Nazarénusok tehetséges író munkája.

Szerzője gondolkozó ember, kinek sok becses kvalitásához csak a színpad kellő ismerete hiányzik. Darabja nagy sikert aratott, s ez a siker csak buzdíthatja az alkotásra hivatott szerzőt.

Az előadás - egypár premier-hiányosságot leszámítva - igen jó volt. A szereplők kedvvel, ambícióval látszottak. Különösen nagy hatással és művészettel játszott Szabó Irma. Dalait, melyeket a magyar nóta nagytehetségű művelője, Dóczy József írt, szépen, sikerrel énekelte el. A dalok közül különösen kivált a nazarénusok éneke, mely határozottan becses kompozíció.

A többi szereplők közül kitűntek Komjáthy és Bartha, kiknek tegnapi alakításuk kifogástalan volt. Nagy sikere volt Tanay jóízű alakításának, s a többi szereplők is: Follinuszné, Sziklay, Szacsvay, Locsarekné, Szentes, Fáy Flóra, Csügényi, Mezey és Csatár jók voltak.

A sikerült előadást telt ház nézte végig, mely valóságos ovációt rendezett a szerzőnek. Tisztelői gyönyörű babérkoszorúval lepték meg, s vége-hossza nem volt a kihívásoknak.

Debreczeni Hírlap 1899. február 6.

(A.)

67. MORALISTÁK

Unalmassá lesz már a folytonos panasz. “Korunk hibái”, “társadalmunk betegségei”, ezek újabban a vesszőparipák. Ezeken lovagol boldog-boldogtalan, s el lehet mondani, hogy soha annyi szociológus nem botránkoztatta az emberiséget, mint manapság. Minden esetből morált vonni le, mindenkit megítélni, s az egyéni szabadság elveit csak magunkkal szemben tartani tiszteletben - ezek az újabb moralisták alapelvei. Az igazság pedig az, hogy ezek az urak rendszerint a legnagyobb hipokraták [!] és ha semmi egyebet, de az ő hibájukat fel lehet róni ennek a kornak, melynek egy régi anekdota a legjobb jellemzője:

A cigány lopott a vásáron, s üldözőbe vették.

- Fogjátok meg - kiáltják az üldöző atyafiak.

- Fogjátok meg - kiáltja leghangosabban a cigány…

…Felesleges a mesét tovább mondani. Sok cigány van a mi moralistáink között!

Debreczeni Hírlap 1899. február 8.

Erdneyda

68. A SAJTÓ

Szomorú dolog, hogy nálunk még a sajtó folytonos védelemre szorul. Mindenki lenézheti, mindenki öklelhet egyet rajta, s ezt - itt Debrecenben legalább - mindenki természetesnek tartja. A sajtóban keresni a hibát, a legnagyobb helytelenség volna. A debreceni sajtó legjobb tehetsége szerint teljesíti kötelességét, s bírálatra hivatott emberek nagy elismeréssel szólnak arról az eredményes misszióról, melyet a debreceni sajtó újabb időben teljesített, s jelenleg is teljesít. Mi hát az a jogos kifogás, mellyel a debreceni sajtó ellenesei álláspontjokat megokolhatják?…

A végrehajtóban Procatel ügyvéd egy szóról beszél, mely ajkán lebeg, s mely minden félreértést elenyésztene.

- Mi az a szó? - kérdi tőle az apósa.

- Magam sem tudom - mondja Procatel, s mondhatnák a fent jelzett urak.

Debreczeni Hírlap 1899. február 8.

Erdneyda

69. EPILÓG

Egy kellemetlen affér volt az elmúlt hét legfőbb eseménye. Hősei egy színészférj és egy kritikus voltak.

Magáról az ügyről nem akarunk többé beszélni, de a tanulságok nagyon érdekesek. Ezekről a tanulságokról pár szót.

Az egyik tanulság állítólag az volna, hogy színésznőről, ha egyszersmind fiatal feleség is, nem szabad rosszat írni. Na, szegény kritikus, akkor ugyan lehetsz tárgyilagos! - Hát van olyan színésznő, aki egyszersmind öreg feleség is?!…

A második tanulság az volna, hogy “a színész érzékeny, tehát nem szabad izgatni”. Szép. Nem alakítanók meg a színészvédő egyesületet? Vagy van olyan érzékenység is, amely betegség?… Az ilyen betegséggel szemben homeopatának kell lenni. Ha ez a mód sem segít, le kell mondani a betegről!

A harmadik… ejh elég már a tanulságból! A sokból úgyis csak egy igaz: “Szólj igazat, betörik a fejed!”…

Debreczeni Hírlap 1899. február 8.

Erdneyda

70. KÍNAI TÖRTÉNETEK

Nagyon divatos volt egypár évtizeddel ezelőtt kényesebb témákat kínai történet alakjában megírni. Persze minden copfos atyafiról rá lehetett ismerni egy-egy ismerős alakra.

Kedvem volna ezt az agyondolgozott zsánert feleleveníteni.

Annyi téma kínálkozik most a kínai történetekre.

Annyi érdekes dolgot lehetne megírni, annyira aktuális a kínai tincs…

De nem merem. Kínában - állítólag - furcsa szokás van.

Ha a skribler ember igazságot ír, hatóságilag kényszerítik arra, hogy saját magán harakirit kövessen el.

Ez pedig nem lehet kellemes mulatság - szintén állítólag.

Nem tehetek okosabbat tehát, mint csak magamban dudorászom a Vun-Csi nótáját:

Csúf, csúf csakugyan
Az a csúnya tincs…

…De ezt is csak olyankor tehetem, mikor a mandarinok nem hallják.

Mert ha meghallják, jön a harakiri: csúnyán lecáfolnak…

Debreczeni Hírlap 1899. február 13.

Erdneyda

71. EGY KIS TÉVEDÉS

“Valahol messze, valaha régen…”

Egy új darabot adtak elő egy vidéki város színházában.

A darab rövid volt, de rossz.

A jelszót kiadták: sikernek kell lenni!

Egy jó tenyerű tábor készült a sikert megcsinálni.

A tábor be volt oktatva: Ordítni, tapsolni, hívni a szerzőt.

De egyre nem számítottak.

Mint jeleztük, a darab rövid volt.

Megelőzte hát egy egyfelvonásos Shakespeare-darab.

Mikor ennek vége volt, megmozdult a tábor.

“Szerző”, “Szerző”! - ordította ötven-hatvan torok.

Rendet csinálni nem lehet. Az atyafiak lelkiismeretesek voltak szörnyűen.

Már egy ismert spiritisztához folyamodtak, de az kijelentette, hogy nem képes megidézni a szerzőt. Még mindig nincs kiderítve, hogy ki volt Shakespeare.

A válságos pillanatban felszaladt a karzatra a hecc főrendezője, s megnyugtatta a kedélyeket.

- A szerző még vacsorál. Majd akkor hívják, mikor másodszor legördül a függöny. A tömeg elcsendesül. Nyugodtan várta, míg a nagy brit megeszi a vacsoráját.

És ez történt “valahol messze, valaha régen”…

Debreczeni Hírlap 1899. február 13.

Erdneyda

72. IMPRESSZIÓK

Egy kedves, szellemes ember volt pár napig vendégünk, ki még nemrég a debreceni sajtónak volt egyik legkitűnőbb munkása. Kíváncsiak voltunk tudni, vajon fedezett-e fel valami változást, mióta Debrecenből elment?

Világváros ugyan nem lettünk, a kis vonattal még mindig speciáliskodunk, “magyar Bayreuth” névre se nagyon vágyunk - de hátha mégis történt valami, amit csak mi nem fedeztünk fel.

A mi kitűnő kollégánk bekalandozta az egész várost, s egyebet nem tudott felfedezni, mint hogy a színlapok most sokkal gyengébben vannak felragasztva, mint egykor.

Elvittük a színházba.

Saját állítása szerint tíz év óta ugyanez a színházlátogató közönség van.

A Babáról azt mondta, hogy látta már, csakhogy elosztva öt-hat operettben.

A szereplőkről sem tudott újat mondani, legfeljebb Fenyériről, kiről nem tudta, hogy Hilárius-e vagy Kaján Tóbiás.

Már feladtunk minden reményt, mikor a mi kollégánk kérdezősködni kezdett a színészek és újságírók közti “hagyományos jó viszony”-ról.

Mit, mit nem mondhattunk neki, hálásan kulcsolta össze kezeit, s felsóhajtott:

- Na, csakhogy Debrecenben is történik valami változás!…

Nehogy az olvasók mást gondoljanak, megmagyarázom kitűnő vendégünk hálás sóhaját.

Nem úgy értette ő, hogy akkor nem volt veszekedés; mert a cigánynépség akkor is cigánynépség volt.

Veszekedtek, verekedtek bizony akkor is, de nem úgy, mint most.

Mi volt hát a felfedezett változás?

Nemcsak változás, hanem változások:

1. Két ember, kik pisztolypárbajt vívnak, s mégsem lövik agyon a fiakkeres lovakat. Sőt, már Debrecenben az is változást jelent, hogy éltek a lövés jogával!

2. Egy kritikus és színész párbaja, mely kölcsönös sérüléssel végződött, s kölcsönös angol flastrommal ragasztódott.

3. Egy színdarab, melyet megírtak, elfogadtak, előadtak, betiltottak, visszavittek - hajbakaptak miatta.

…Ennyi esemény csak egy században egyszer történik Debrecenben!…

Debreczeni Hírlap 1899. február 14.

Erdneyda

73. A GYURKOVICS LEÁNYOK

Tegnap volt a színpad igazán iskola.

Tanult és boldog volt minden mama, hitt és remélt kisebb-nagyobb leány.

Mikor egy szakasz vége újra házasság lett, szinte hallatszott az érdekeltek örömteljes “áh”-ja.

Egyik első emeleti páholyban egy kisleány ült. Nem nagyon kicsi, de nagyon édes.

A kicsike arról nevezetes, hogy csinos ő is, a hozománya is.

A tegnapi darabról nagyon megvetően nyilatkozott.

- Hát így kell férjet szerezni a lánynak?…

- Dehogy így, dehogy így! mormogta bánatosan 4-5 közelben lévő gavallér, kik örömest megcsípetnék férjnek magukat.

Debreczeni Hírlap 1899. február 14.

Erdneyda

74. GYURKOVICS LEÁNYOK

(Életkép 4 szakaszban. Írta Herczeg Ferenc.
A debreceni színház premierje 1899. február 14-én)

A híres Gyurkovics leányok diadalmasan vonultak be a mi színpadunkra is. Nem nehéz megjósolni, hogy nemsokára nálunk is jubilálna, mint holnap a Magyar Színházban; és ezt a sikert határozottan jobban megérdemli a Herczeg darabja, mint a szezon összes francia víg darabja együttvéve.

Herczeg Ferenc nemcsak a legszellemesebb, de a legpraktikusabb magyar író is. Nem szándéka a halhatatlanságnak - csak a közönségnek dolgozni, komoly problémákat bolygatni nem célja, az ördög csináljon rossz étvágyat másnak, hiszen sok igazságot lehet, sőt jobb is megmondani - kacagva. És kacagtatva. - Mert ez a legelső érdeme Herczegnek. Egy jól ismert világ éles szemű megfigyelését eláruló ötleteivel folytonos derültségben képes tartani hallgatóságát. Bohózat-alakokat, lehetetlen helyzeteket annyi valószínű vonással rajzol meg, hogy azok reánk az élet látszatával hatnak. És ez az egy tulajdonság már elég ahhoz, hogy Herczeget az összes divatos francia bohózatírók fölé emelje, annyival inkább, mert neki nincs szüksége a hatás olyan eszközeire, melyek nélkül ezek az urak már nem boldogulnak.

Az azután más kérdés, hogy Gyurkovics leányok vannak-e? Vannak-e olyan leányok, kik mélyebb érzésre nem képesek; kiknek egyedüli céljuk férjhez menni, s az életet végig valcerozni; kik valóságos félszüzek magyar kiadásban?

Lehet, hogy vannak, de ezek - szeretjük hinni - még csak kivételek.

Szeretjük hinni, hogy a magyar dzsentri csak külsőségekben volt modellje Herczegnek, valójában azonban nem ilyen sekélyes, nem ilyen léha.

Vagy ilyen?…

Ez alkalommal ez se szomorítson bennünket! Így, a színpadon nagyon mulatságosak…

Az életképnek nevezett bohózat különben négy Gyurkovics leány sikeres férjvadászatát meséli el. A házasságok önkéntes intézője, Horkay Feri (Tanay), aki fogad a legnagyobb diplomata Gyurkovics leánnyal, Micivel (Szabó Irma), hogy a házasságra megérett Gyurkovics kisasszonyokat rövid időn férjhez segíti. A fogadás tárgya annyi csók, ahány lány házassága sikerül.

Horkay azután csellel, tőrrel, pisztollyal, karddal férjhez segíti a leányokat, akik különben elég ravaszak az ő munkáját megkönnyíteni.

Először Katinkának (T. Halmy Margit) szerzi meg Radványi ezredest, aki a leányt gyámfia, Gida (Rubos) elől kaparintja el.

A következő házasságok lebonyolításánál már az ezredes is segédkezik.

Sárikának, a második leánynak a legravaszabb módon fogják meg Sándorfy képviselőt (Ódry Árpád), míg Ellát (Cserényi Adél) Gida kapja meg, kit az ezredes fel nem ismerve kényszerít a leány elvételére.

A negyedik házasság - szinte tudnivaló - a két diplomata, Mici és Horkayé, kik a fogadás beváltásánál egymás karjaiba esnek, s bebizonyul a régi igazság, hogy a diplomáciához mégiscsak a nők értenek legjobban.

A vég mind a 4 képnél egyforma, de a képek maguk ötletesség és változatosság tekintetében csaknem páratlanok. Az egész darabon annyi báj és könnyed poézis ömlik át, hogy megbotránkozni ott se jut eszünkbe, ahol egyes alakok még bohózatban is szörnyű léhasággal beszélnek azokról a dolgokról, melyeket elvégre is komolyaknak tartunk.

A Gyurkovics leányok a maga szezonhalhatatlanságával Herczeget még kedvesebbé tette a közönség előtt, s csak nagyobb népszerűséget szerzett a jól ismert bunyevác kisasszonyoknak.

Halhatatlanságot nem vár tőlük a szerző, de zajos sikert, zsíros tantiémet bizonyára szerzett, s különben is ma már a pénz mozgatja az egész - s a tantiém az íróvilágot!…

Az előadás a legjobbak közül való volt. A szereplők csaknem mindnyájan kitettek magukért.

Elsősorban Komjáthyt kell megemlítenünk. Az ő tehetsége a Radványi-féle szerepekben érvényesül legjobban. Itt csaknem utolérhetetlen. Minden szava, minden mozdulata kifejező és nagy hatást keltő; az utolsó képben olyan kitűnő volt, hogy a zombori kaszinótól megérdemelné, hogy dísztagul válassza meg.

Mici szerepében Szabó Irma excellált. Édesebb, elragadóbb, pajkosabb Micit képzelni sem lehet.

T. Halmy Margit Katinka szerepét szokott művészetével játszotta meg; Kiss Irén félelmetesen igaz Gyurkovics mama volt.

Tanay mint Horkay tegnap ismét elemében volt. Ügyesen, szépen játszott. Ugyancsak ezt mondhatjuk Ódryról és Rubosról is.

De hogy Cserényi Adélnak miért kellett játszani, igazán nem értjük. Amennyiben a darab valószínűleg még sokszor fog színre kerülni, jó volna Ella szerepét másra bízni. Úgy hisszük, alkalmasabb is akadna.

Sziklay és Szacsvay kis szerepeikben a legjobbat nyújtották.

A darabot ma és holnap megismétlik.

Debreczeni Hírlap 1899. február 14.

75. A JOGÁSZ ÉS TISZTVISELŐ KÖR JELMEZBÁLJA

Isten veled, Karnevál!…

Isten veled, mámoros jókedv, édes könnyelműség: Karnevál meghalt, s ti is elmúltatok.

Kacagó éjszakák varázsa nem csábít már többé, gondtalan odaadás, mámoros élet, arany könnyelműség tovább már ne kísértsetek: Karnevál meghalt, hamut a fejekre, zokogjunk, vezekeljünk, göröngyös úton vándoroljunk tovább…

Isten veled, te szép, te ragyogó farsang! Isten veled Karnevál!

*

Meghalt a farsang, mámorba fulladva halt meg Karnevál, de Istenemre, szép temetése volt!…

Koporsójára dobtuk a tél összes virágát: koporsója körül ravatalt állottak a legszebb virágok, a legszebb leányok…

Így szép az elmúlás. Mámorba fulladva átálmodni magunkat egy más világba.

Így szép az elmúlás, így szép a temetés - kacagva, dalolva válni el.

Karnevál herceg, irigylem a halálod!

*

A hamvazás napjának hajnala piroslott az égen, és még mindig szólott a zene, táncoltak a párok.

Sohse halunk meg! Éljen a jókedv! Éljen az édes mámor! Ezek voltak a jelszavak.

…És ma porba hullunk, vezekelünk…

Debreczeni Hírlap 1899. február 15.

76. KAPOSI JÓZSA VISSZASZERZŐDIK?

Az a furcsa hír van elterjedve, hogy bizonyos körből, mely Kaposi Józsát állandóan favorizálni szokta, olyan terv indult ki, hogy Komjáthy direktort aláírások toborzásával kényszerítik arra, hogy a már szerencsésen elszerződött szubrett-énekesnőt jövőre is megtartsa. Ez a hír annyi helyről nyert megerősítést, s olyan szokatlan tényre vet világot, hogy kénytelenek vagyunk vele foglalkozni. Kaposi Józsa iránt, mióta Debrecenből való távozása ténnyé vált, a debreceni sajtó a legjobb indulattal viseltetett. A szigorú, de igaz kritikáknak úgyis csak az volt a céljuk, hogy ő, ki távolról sem képes a debreceni közönség igényeit kielégíteni, távozzék, s egy nála alkalmasabb énekesnőnek adja át helyét. Ő azonban az újabb kritikákban megnyilatkozó elnézésből - úgy látszik - érdemet kovácsolt, s tisztelői segélyével vissza akar maradni Debrecenben, hol mint színésznő ő már lehetetlenné vált. Nem óhajtunk bővebben írni a még teljes megerősítést nem nyert hírről, de annyit kijelentünk, hogy Kaposi Józsának lehet 100, talán 200 marasztaló tisztelője is, de a nagyközönség az ő szerződtetéséről hallani sem akar!…

Debreczeni Hírlap 1899. február 15.

77. FARSANG UTÁN

Most az egyszer nem leszek sablonos.

Nem fogom érzelgős frázisokkal növelni a nagyböjt különben is nagy szomorúságait, nem vezeklek, nem sírok, csupán annyi keserűség lesz ebben a pár sorban, amennyit mindnyájan megérdemelünk ilyenkor, a nagyböjt elején.

…Tulajdonképpen filozofáláson kellene kezdenem. De a filozófia hálátlan dolog lévén, in medias res csapok, s kimondom merészen a szentenciát: a farsangon mi már nem mulatunk!

Más szóval, a farsang lejárta magát.

Csodálatosnak látszik, hogy mikor mi, századvégi emberek minden elavult dolgot utolsó porszeméig eldobunk magunktól - a farsanggal mégsem szakítunk!

De nem ám! Mert közbelépett a farsang érdekében egy másik szempont, mely a mi egész létezésünknek új alapja: a praktikusság, s a farsangot szépen átformáltuk olyan intézménnyé, amilyenné újabban mindent átformálunk: üzletté.

A farsang ma már üzlet. Olyan nagyvásár-féle, de hasonlít a tőzsdéhez is.

Sehol sem dominálnak az esélyek annyira, mint például egy farsangi bálüzleten…

Ezt a kérdést sokan bolygatták már, de még mindig nagyon aktuális.

A családapa belefekteti egy kétes üzletbe utolsó garasát, a mama minden ravaszságát, a portékának minden előnyös tulajdonságát feltárják, s az eredmény legtöbb esetben semmi.

A papa a maga üzleti céljaival szemben találja a kuncsaft férjjelölt üzleti céljait, és így nem sikerült az üzlet - azaz a házasság.

Lám, vannak - kis számmal - jobb üzletemberek is.

Ezek becsületesebbek, s határozottan tisztességesebb és jobb úton járnak.

Nem akarják becsapni a másik üzleti felet, nyílt kártyával szoktak játszani.

Megmondják nyíltan: Vedd meg az én portékámat; adok vele 2000-10 000-20 000 frtot! Ha tetszik az alku, kezet rá!

Ezek nem ámítják farsanggal a világot, üzletet mindig készek csinálni, és ezt nem is titkolják el. Ha szenzál akad, azt is megfizetik. Üzlet - üzlet - ha mindjárt lányokról is van szó!…

…Hölgyeim és uraim, kik a farsanggal nincsenek megelégedve, higgyék el, hogy nincs szebb dolog az őszinteségnél!

A látszat azért látszat, mert jó szemű ember sohasem tekinti valóságnak.

Ha ezt meggondolják, nem fognak nevetni, ha valamelyik lapban ilyen csinos dolgot olvasnak például:

Kohn Márkusz
Zenta
és
Weisz Rebeka
Huszt
jegyesek.

Mert mint mondám az előbb: üzlet - üzlet!…

Debreczeni Hírlap 1899. február 17.

Bandi

78. NYILATKOZAT

E lap szerdai számában Kaposi Józsa visszaszerződik? címmel egy színházi hír jelent meg. A cikket én írtam. Megírásával engem megillető jogot gyakoroltam, s csak olyan kötelességem teljesítettem, melynek teljesítését lelkiismeretem és hivatásom parancsolták. Értésemre jutott azonban, hogy a cikk eléggé nem sajnálható félreértésekre adott okot. Lovagias kötelessé gemnek tartom kijelenteni, hogy a kérdéses cikkel én csak a színésznő felett mondtam és mondhattam bírálatot, s nőt megsérteni távolról sem volt szándékom. - És ha a félreértés Kaposi kisasszonynak csak egy percre is kellemetlen érzést okozott - a legmélyebben sajnálom. Azt azonban ki kell jelentenem, hogy a színésznőről alkotott véleményemet megváltoztatni semmi okom sincs. Debrecen 1899. február 17.

Ady Endre

a Debreczeni Hirlap belmunkatársa

Debreczeni Hírlap 1899. február 17.

79. EGY LÖVÉS UTÁN

A kávéházak asztalainál ismét a 4-es szám kezd dominálni. Négy szigorú arcú úriember ül egy asztal körül. Ezek az urak élet és halál urai, ezek az urak párbajsegédek.

Egy-egy végzetes párbaj nemhogy józanabbá tenné a lovagiasság beteg embereit, de mintegy lelkesíti, belelovagolja őket a vérontásba, hogy egész világ lássa: milyen szent előttük a becsület, s milyen olcsó az élet, az élet, mely a leghitványabb filozófiával is tekintve, nem olyan értéktelen valami.

Szóval a párbajmánia ismét dühöng.

A lapok tele vannak puskaporszagú históriákkal, a “négyek” kávéházi uralma áthatja az egész honhazát, a vívótermek kardcsattogástól, pisztolydurranástól hangosak, egy szegény embernek pedig a tüdőjét turkálják a pesti doktorok, hogy egy bolondos golyót előkerítsenek.

Egy bolondos golyót, melynek elvégre is nem lehetett több esze, mint azoknak, akik a csőbe beleszorították.

Quousque tandem?… diákkoromból visszacseng e klasszikus kérdés.

Hát mit se tehetünk e ragályos kór ellen, melyet elvben mind elítélünk, kenyérszegéskor mind elősegítünk?…

Elszorul a szívünk erre a kérdésre. Az a szegény beteg, ki gyulladt tüdővel kapkod a levegő után, újságíró.

Nem az fáj annyira, hogy egy újságíró, hanem az, hogy éppen újságíró a legutolsó tragédia hőse.

Újságíró…

Hivatva van eszmét adni, eszmét szolgálni. Felesküdt katonája a haladásnak, elszánt ellensége minden előítéletnek. Kezében az eszme leghatalmasabb fegyvere, a toll, melyet - ha az igazság vezet - nem dezavuálhat ötezer dzsentlimén [!].

És ez az újságíró odaáll a pisztolycső elé, s rábízza egy nyomorult golyóra, hogy találja meg azt az igazságot, melyet ezen az úton keresett a középkor minden fajtájú istenítélete.

Nem tanács, csak egy kétségbeesett intőkiáltás ez a cikk. Nem a gyávaságnak szószólója, hanem a bátorság fényében sütkérező betegség bulletinje, mely az egész társadalomra végzetes lehet.

Megírtam.

A világ azért halad, a négy szigorú férfiú csak tárgyal tovább. Holnap talán halálhírt hoz a távíró drótja. Semmi. Nyugodjék békében, a becsület halottja volt.

Sor kerül azután másra is. Lesz szenzációja a lapoknak, finom étele a közönség gourmand-jainak.

Igazságot írtál, holnap már kardot nyomnak a kezedbe. Hitványul sértettek meg, ráadásul egy kis ólmot is beléd lőnek.

Verekedünk nap-nap után. Akinek nincs szerencséje, nyöszöröghet a kórházi ágyon, vagy a kapufélfától sem búcsúzva elpatkol az árnyékvilágra…

Quousque tandem?…

Debreczeni Hírlap 1899. február 22.

Ady Endre

80. JUBILEUMI ELŐADÁS

A jubileumi előadások szokása még az ókorból maradt fenn. Mióta előadások vannak, a jubileumok sem maradnak el. Az előadás úgy viszonylik a jubileumhoz, mint 1: x, mert jubileumok bármikor tarthatók. Olyan a jubileum, mint az orvosság, be muszáj venni.

Előttem van egy érdekes levél. Egy vidéki tudósítónk írta Hercegovinából.

Igen, Hercegovinából. Egy jóravaló napilapnak mindenütt kell tudósítót tartani.

Ergo tudósításunk Hercegovinából jött, Dobránszkiból. Ez, kérem, egy élénk vidéki város, melyben hatalmas művészi és irodalmi élet dühöng.

Dobránszkiban jubileumi előadás volt. Lapok nem jelezték, színlap nem hirdette, de mégiscsak jubileumi előadás volt.

A Gésákat, e nem túlságosan ismeretlen, de elég vidám operettet adták - huszadszor.

A nézőtéren, páholyokban nem volt egy árva Ferenc József kabát sem, és mégis jubileumról számol be lelkiismeretes tudósítónk. Táviratilag kérdeztük meg tehát, hogy fenntartja-e tudósítását.

Ő gyorsan válaszolt, s úgy írja le az előadás lefolyását, hogy a jubileum felől nem is kételkedhetünk.

Az előadás így folyt le:

Este 7 órakor a közönség gyülekezni kezdett a színházba. A foyer-ban egy fekete tábla tudatta a következő híreket:

1. Baritonistánkat leütötte a hajókötél, helyette egy nyugalomba vonult primadonna énekel.

2. A kóristáknak bankettjük van. A kórus énekszámait a holnap előadandó Kaméliás hölgyben fogjuk előadatni.

3. A tengerésztiszti sapkák elvesztek. A darabban szereplő tengerésztisztek cilinderben fognak játszani.

4. Egyéb meglepetések sincsenek kizárva.

…8 óra felé felhúzták a függönyt, 10 órakor leeresztették. A közbeeső idő alatt botrány botrányra halmozódott. Legcsinosabb az volt, mikor Imari márki személyesítője Vuncsit ledobta a zenekarba…

…Eddig tart tudósítónk levele, mely bizonyossá tett bennünket affelől, hogy Dobránszkiban jubileumi előadás volt.

Debreczeni Hírlap 1899. február 23.

Dybandi

81. “KÜRY KLÁRA AZT ÜZENTE…”

Jászai Mari, a nagy tragika - mint lapunk más helyén olvasható - legközelebb Szatmáron vendégszerepelt.

Szatmár valósággal ünnepi mámorban úszott, minek még nótában is éktelen kifejezést adtak. A nóta - mint olvasható - a Kossuth-nóta formájára készült.

Legközelebb Debrecennek is magas látogatója lesz, az aranyos Klárika.

És mivel Debrecen nem maradhat Szatmár mögött, nekünk is muszáj nótáról gondoskodni.

Fel! Debrecen alkalmi poétái!

Nótával fogjuk üdvözölni “Ő”-t.

Már szinte hallom a bevonulásnál felzengeni a felséges nótát:

“Küry Klára azt üzente…”

…Különben az aranyos Klárika tényleg üzent valamit.

Egypár vidéki lap ugyanis azt írta róla, hogy férjhez fog menni gr. K. M.-hez. Erre aztán “Küry Klára azt üzente”, hogy az egész hír “légből kapott koholmány”.

Lám, lám. Eddig azt hittük, hogy csak “égben kötött” házasságok vannak, s most kiderül, hogy van “légből kapott” házasság is…

Debreczeni Hírlap 1899. február 23.

Dybandi

82. FŐVÁROSI MODOR

Lapunk 5-ik számában egypár figyelmeztető szót intéztem a budapesti Egyetemi Kör vezetőségéhez.

Hogy a figyelmeztetés jogos volt, azt talán ők maguk is érzik, csak beismerni nem akarják.

De ha ők alaptalannak tartják is, mellettem áll a debreceni főiskolai ifjúság nagy része, melynek hangulata és állásfoglalása a cikk megírását lelkiismeretbeli kötelességemmé tette.

Az Egyetemi Lapokban két válasz is érkezett számomra.

Előre is kijelentem, hogy egyik cikk írójával sem lehet vitatkoznom. Hogy saját tévedéseiket nem hajlandók beismerni, azt megértem, de hogy jogos méltatlankodást mutatva meg sem próbálják állításaimat megcáfolni, hanem a már jól ismert fővárosi modorral vadul nekem s az egész debreceni főiskolai hallgatóságnak rontanak - ez, míg egyrészről érthetetlen, másfelől kizárja azt, hogy velök vitába bocsájtkozhassam.

Mikor ők a cikk lényege, sőt az egész cikk helyett a dolog lényegéhez nem tartozó dolgokkal foglalkoznak, és személyeskedéssel akarják elterelni jogosan megbírált eljárásukról az érdekeltek figyelmét, már mintegy beismerő vallomást tettek.

Ha csak egy csepp jóakaratot vagy jóhiszeműséget fedeztem volna fel cikkükben, ha csak egy kérdésemre is válaszoltak volna, én magam is ezer örömmel munkálkodnék az esetleges félreértések eloszlatásán.

De ők nem ezt tették.

A szokott pesti fölénnyel és hanggal igyekeznek elhallgattatni bennünket.

Ilyen hangon vitatkozni nem tudok.

Választ vártam, mely megnyugtasson, s ahelyett - minden kérdésemtől eltérve - személyeskedő támadást intéztek lapunk és saját személyem ellen.

A “fővárosi modor”-ból leckét venni nem akarok, egyéb okom pedig válaszolni nincs, mert az Egyetemi Lapok cikkei nem cáfoltak, hanem sértegettek!

Debreczeni Főiskolai Lapok 1899. február 25.

Ady Endre

83. BOHÉM ESTÉK

Előre kijelentem, hogy leleplezni akarok. Le akarom leplezni magunkat. Bohém embernek úgyis az a cudar természete van, hogy akkor is őszintéskedik, mikor semmi helye nincs.

Én tehát most őszinte leszek, s bevallok egy sikkasztást, melyet a debreceni bohémek követtek el.

A debreceni bohémek sikkasztottak.

Hasznuk nincs belőle, de ez a vétket nem enyhíti.

Elsikkasztották a világ legédesebb estéit, a bohém estéket.

Milyen tündéri esték voltak ezek, s már csak voltak, nincsenek.

Én csak éjfélig emlékezem reájuk, mert éjfél után kissé mindig megzsibbadt az emlékező tehetségem, de addig is felejthetetlenül szépek voltak.

…Némán, komoran foglalták el a hosszú asztalt a bohémek. Az elnöki székben méltóságos arccal ült a legfőbb bohém: Komjáthy János, azután a legelemibb rend megtartása nélkül foglaltak helyet a többi bohémek.

Aztán egyre hangulatosabb lett a bohém társaság.

Éjfél körül távoztak a társaság gyengébb, de bájosabb tagjai - ott maradtak a gyengülni óhajtók, de kevésbé bájosak.

Eddig emlékezem én.

Az éjfél után történtekből csak egy-egy pohárkoccintás csendül vissza fülembe, a többi értékes mozzanatok legfeljebb sejtésem édes világában élnek.

A hajnali szellő gyöngéd cirógatása ismét megreparálta emlékezőtehetségemet, s éreztem, hogy az éjjel jól kellett mulatnunk.

Ilyen volt egy-egy bohém este.

Szépek voltak nagyon, s rossz viccek és rossz borok mellett mások nem tudtak volna úgy mulatni, miként mi mulattunk.

Ezeket a bohém estéket saját bohém-magunk sikkasztottuk el.

A sikkasztásnak mi volt az oka, talán alig sejtem.

Vagy nem vagyunk már jó bohémek, vagy nagyon is jók vagyunk.

Ez, ez. Nagyon is jó bohémek vagyunk. Valljuk be az okot: bohém módra összevesztünk.

Összevesztünk, s elsikkasztottuk a bohém estéket…

Bohémek, bohémek, édes jó kollégák, halljátok meg kérő szavamat!

Veszekedjünk, marakodjunk tovább is, ha már úgy megszoktuk, de tartsunk egy-egy este fegyverszünetet: egy-egy bohém estét.

Hiszen olyan szép volt az a bohém este, pedig én csak éjfélig emlékszem reá…

Debreczeni Hírlap 1899. március 2.

Adieu

84. EGY PÁRBESZÉD

- Ma?…

- Meg.

- Kard?…

- Eh!

- Három?

- Kettő, 20 lépés.

- És volt?…

- Volt!

- Az Istenért! Melyik?!…

- A rudas.

- ???

- Ötven pengőt kellett fizetni a fiakkeresnek.

Debreczeni Hírlap 1899. március 2.

Adieu

85. EZ IS KRITIKA

Egy vidéki lap kritikusa írta:

Liliomi úr valóságos művész. Ő sír és nevet. Ha sír, akkor könnye folyik, ha nevet, akkor derűs az arca. Meg a külsője is érdekes, de belső tartalma annál több. A közönség meg volt illetődve, estve ismét Liliomi játszik. E kimerítő kritikát Liliomi művészetére való tekintettel írjuk.

Dórai kisasszony úgy énekelt, mint egy szirén.

Debreczeni Hírlap 1899. március 2.

Adieu

86. EGY KIS NAIVÁRÓL

Annyi komoly, okos dolog között elfér vajon egy kicsi, apró hír egy kicsi naiváról?… Talán nem haragszik meg a mi közönségünk, ha ma nem írunk hírt a hamis borokról, ahelyett egy kis naiváról mondunk igaz mesét, egy kis naiváról, aki szintén hamis.

A kis naivának besúgja valaki, hogy egy bolondos gyerek őrülten beleszeretett, s naponta legalább öt verset ír hozzá.

A versek nagyon rosszak voltak, de a kis naivának mégiscsak hízelgett ez a költői imádás.

Várta hát nagyon a verseket s a szerelmi vallomást.

Várta sokáig, majdnem egy hónapig várta, de hiába. A trubadúr nem vallott szerelmet sem versben, sem prózában.

A kis naiva nagyon bosszankodott, alig várta, hogy találkozzék az élhetetlen imádóval.

A találkozás nem sokáig késett, s a következő párbeszédre adott alkalmat:

- Haragszom magára!

- Tudtommal nincs oka!

- De igenis van.

- ?

- Hiába néz, komoly okom van!

- Szíveskedjék szegény fejemmel tudatni.

- Hát… hát az mégse járja, maga… Sze… igen szerelmes már régen, és… és mégsem vall… mondta meg… nekem…

…Engedjenek meg, tisztelt olvasóink, ha a hamis borok helyett egy igaz mesét mondtunk el valakiről, aki szintén hamis, ámbátor naiva.

Debreczeni Hírlap 1899. március 2.

87. KELLEMETLEN VENDÉG

Egy furcsa kis histórián nevetnek most egyik előkelő kávéház törzsvendégei.

A történet mindenki számára mulatságos, csak a hős tartja kissé kellemetlennek, amiben tényleg neki van igaza.

A kávéház egyik külön helyiségében egy társaság mulatott. Mulatott pedig széles jókedvvel, de okos elővigyázattal, mert a pincéreknek erősen meghagyták, hogy senkinek se árulják el, hogy Debrecenben melyik ma este a legjobban mulató kompánia.

A szomszéd szobában egy ismert debreceni úriember búslakodott egyedül. Ez az úr arról nevezetes, hogy olyan veszekedett komisz arca van, hogy képes a legjobb kedélyű embert elkeseríteni. Az arcán kívül vannak [az] illetőnek egyéb dísztelen tulajdonságai is, melyek bár nem tartoznak történetünk tulajdonképpeni tárgyához, de megértéséhez okvetlenül igen.

Ez az úr kiszimatolta, hogy ő ismeri a szomszédban mulató urakat, s nem gondolkozott sokáig, hanem minden pincéri obstrukció dacára bevonult a jókedvű kompánia szobájába.

A hatás egyszerűen óriás volt.

A leghangosabb kurjongatónak is elcsuklott a hangja, a cigány pedig gyászindulóba kezdett.

Hősünk azonban büszkébb volt, mintsem észre akarta volna venni a kínos meglepetést.

Nyugodt, de a szokott komisz arccal ült le, s nem akarta észrevenni, hogy a kezéhez elég tartózkodással nyúltak hozza az ő ismerősei a köszönés alkalmával.

A helyzet már kínos megoldás előtt állott, mikor a főpincérnek jó ötlete jött, s egyik pincérét lóhalálában szalasztotta el.

Pár perc múlva őrülten csilingelt a kávéház telefonja.

A főpincér odarohan.

- Halló!

- Halló!

- Bika étterméből. Kérem azonnal küldeni X. urat, nagy társaság várja.

X. úr, aki a kellemetlen vendég volt, gyorsan szedte össze magát, s rohant ész nélkül a Bikába.

Nagyon természetes, hogy a jókedvű társaság rögtön bezáratta az ajtót a kellemetlen vendég után.

…Úgy beszélik, hogy X. úr nagyon dühös.

De az a szerencséje, hogy akármilyen dühös, sohasem komiszabb az arca.

Debreczeni Hírlap 1899. március 3.

Adieu Bandi

88. MOZGÓ JÁMBUS

Van nekem egy szerencsétlen ódaköltő barátom.

Azaz, fájdalom, csak volt.

Tegnap hírtelen elhunyt, egy veszedelmes jámbusroham a sírba ragadta.

Tegnap este még együtt ült velünk az Angol királynő bohémasztalánál a mi Mozgó Jámbus barátunk, s hidegvérrel adott elő öt percig tartó jámbikás mesét, de már egy-egy, a beszédbe csúszott trocheus sejteni engedte a katasztrófa közeledtét.

És csakugyan…

Minden eső láb után több verejték verte ki arcát, s hiába küzködött a szerencsétlen, jámbusai egyre gyengébbek lettek.

A szívünk majd megszakadt, mikor nehéz kínját szemléltük. - De segíteni nem tudtunk.

Az ötödik trocheus után csak felordított, s székestül együtt lefordult.

Hozzárohantunk, nagyon szenvedett szegény.

- Jámbikám, mi lelt? - kérdeztük tőle.

Ajkai mozogni kezdtek, arcán látszott a rémítő küzdelem, végre diadalmasan ordított fel:

- Im’ jó barátim, itt a vég!

Lehunyta szemeit, meghalt. Arcán a glorifikáció büszke fénye ragyogott: az utolsó szavakat szép jámbusokban mondta el.

Debreczeni Hírlap 1899. március 3.

Adieu Bandi

89. OPERAELŐADÁSOK

Tegyük fel, hogy én Komjáthy János vagyok. Akkor én így gondolkoznék:

- Igaz ugyan, hogy “Shakespeare-t vagy jól kell adni, vagy sehogy, de adni kell”, és ez a mondás a szubvencionált vidéki direktornál operára is teljesen áll - de a dolog mégiscsak nagyobb megfontolást érdemel.

A szubvenció szép, ki is fizetik, de mégsem fizeti ki magát.

Először kevés, másodszor nagyon kevés, harmadszor alig több a semminél.

No, de legyünk gavallérok! Ezt úgyis elvárják egy debreceni színidirektortól. Tekintsünk el holmi hitvány anyagiaktól, s szánjuk el magunkat zenekultúrai misszióra. Neveljünk zenekedvelő közönséget!

De vajon én, az én operaelőadásaimmal jól szolgálom-e ezt a nemes célt?

Eltekintve attól, hogy nekem lehetetlen kifogástalan, művészi előadásokat produkálnom; ha produkálhatnék is, vajon okulna-e abból az én majdnem zeneanalfabéta közönségem? Mert hát tudtommal az olvasást sem irodalomtörténetből szokták tanítani?…

De hát mit is csináljak én már most?

Felvilágosítom az intéző köröket, hogy a debreceni intelligens közönség egy részének lehetnek ugyan igényei operaelőadásokra, de ezeknek az igényeit nem tudom az én gyenge előadásaimmal kielégíteni. A közönség nagy része pedig nem kér az operából sem jó, sem rossz előadásban.

Így gondolkoznék és így tennék én, feltéve, ha Komjáthy János volnék!…

…Ámbár az ördög tudja! Szegény direktor annyiféle tanácsot kap, hogy azt se tudja, melyiket kövesse!

Debreczeni Hírlap 1899. március 4.

90. …ÉS MÉG VALAMI

Tegnap Faustot élveztük [?] végig.

Az előadásról nincs szándékunk két helyen is megemlékezni, de egy érdekes véletlen megfigyelést le szabad tán írni.

Siebel énekelte az örökké kedves szerelmi dalt: “Helyettem kis virág, tégy vallomást”.

A dal éneklése alatt alkalmam volt egypár arcot tanulmányozni, s egypár tekintet összevillanását hidegvérrel konstatálni.

Siebel vallomását sokan átérezték; Siebel vallomása nagyon sok szív és szem vallomása volt!

…Lám, lám, hogy elfeledkeztem, hiszen a most elmondottakkal magam is beismertem, hogy a mi operaelőadásainknak is van valami haszna!…

Debreczeni Hírlap 1899. március 4.

91. LÁTOGATÁS A DEBRECENI VADEMBERNÉL

Szenzáció! Szenzáció! Szenzáció!

Bizonyára hallottak már olvasóink arról a rettenetes vademberről, kit nemrég fedezett fel egypár helyi és fővárosi lap.

Pár nappal ezelőtt sok mindenfélét írtak össze a vademberről, úgyhogy ő jelenleg Debrecennek egyik legnépszerűbb alakja.

A rossz nyelvek szerint talán még népszerűbb volna, ha egyáltalában látta volna valaki.

De ha eddig nem láthatta meg senki ember fia is, a varázs már meg van törve, és ebben a mi lapunknak van egyedül érdeme.

Mi nem írtunk róla cikkeket, hanem tegnap elküldöttük egyik munkatársunkat, hogy városunk nevezetességét bármi módon is keresse fel és interjúvolja meg.

Tudósítónk hol, hol nem, megtalálta a dicső, de vad férfiút, s az interjú gyönyörűen sikerült.

A párbeszédet így írja le tudósítónk:

Én. Bandi vagyok. Debreceni hírlapíró, s óhajtottam önnel beszélni, dicső vad!

Ő. Én azt sem tudom, hogy vagyok-e? Ha vagyok, debreceni vadember vagyok, s nem óhajtok Önnel beszélni. Kutyahúsért akarok menni.

Én. Mit akar Ön a kutyahússal?

Ő. Esztétikai ízlésem tiltja ez unesztétikus kérdésre válaszolni. Kérdje Ön meg a helyi lapok fővárosi tudósítóit.

Én. Mit tart Ön a helyi lapok fővárosi tudósítóiról?

Ő. Azt, hogy ők vadítják el az embert.

Én. Hát Ön nem volt mindig vad?

Ő. Nem, csak mióta ők felfedeztek.

Én. Mért rejtőzött Ön el az emberek elől?

Ő. Hogy a lapokba bele ne kerüljek.

Én. És mégis belekerült?

Ő. Hogyha tudja, miért kérdezi?

Én. Miután Önt a lapok felfedezték, nem volna hajlandó az emberi társadalom meleg kebelére visszatérni?

Ő. Nem. Énrólam már “ismerősök és hatóságok is megfeledkeztek”.

Én. Önről tárcát is írtak.

Ő. Megesik az mással is.

Én. Mit tart Ön a modern hírlapirodalomról?

Ő. Semmit.

Én. És mit tart Ön énrólam?

Ő. Azt, amit a modern hírlapirodalomról.

Én. Ön nem látszik művelt embernek.

Ő. Kérem, én vad vagyok.

Én. Megengedi, hogy máskor is meglátogathassam?

Ő. Meg. Csak lapokat ne hozzon magával.

Én. Van Önnek még valami más vágya?

Ő. Van. Úgy szeretnék kezet szorítani azzal a kollégámmal, akit a Gellért-hegy alatt fedeztek fel az újságírók.

Én. Üdv legyen Önnel!

Ő. De Ön ne legyen velem!…

…Eddig tart munkatársunk feljegyzése. Hisszük, hogy örömet szereztünk e közleménnyel a vadász és nem vadász közönségnek egyaránt.

Debreczeni Hírlap 1899. március 8.

Adieu

92. KOSZORÚ ÉS BABÉR

Tudjátok-e, micsoda a babér?… A lélek hervadhatlan kincsének hervadhatlan, örök szimbóluma.

Nem cél, de több a célnél. Egy pillanatnyi megnyugvása, egy pillanatnyi boldogsága az örökké vívódó művészléleknek, mely nagyobb kincset nem kaphat a babérnál.

Hány lelket sorvaszt el a babér és koszorú örökös vágya! Hány lelket vinne magasra a kétségbeesés órájában megadott babér.

Mindenki életét bearanyozza egy pillanatra a mindig kísértő, de soha el nem érhető boldogság ragyogó aranyfénye, s a művészlélektől megtagadnátok a pillanatnyi boldogságot: a babért?…

…Egy Isten kegyelméből való művész búcsúzott el tőlünk. Hosszú, hosszú évekig nekünk szórta, reánk pazarolta lelkének, szívének minden drágaságát; hosszú évek során nekünk tanította az igazságot, melynek megnyilatkozása a művészetben a leghatalmasabb.

Nem kért tőlünk semmi viszonzást, csak hogy megértsük. Nem áhított talán zúgó tapsokat sem, de folyton küzdő lelke vágyva vágyott az egyedüli jutalomra, a boldogság pillanatig tartó, de édes ámítására: a babérra.

Hosszú évek során nem kapta meg a várva vár jutalmat, melyért ő lelkét szilánkokra tépte miérettünk, a mi lelkünkért.

Rettenetes tudat a megérdemelt babért megtagadva látni!…

Elment tőlünk, és visszajött érte…

És most se kapott volna… Mert ti nem tudjátok, mit jelent a babér az örök vívódástól megkínzott művészléleknek!

…De mégis. Eszébe jutott egypár egyszerű embernek. Ők nem művészlelkek, de megérezték a gyötrődő lélek szomjúságát; ők nem tudták tán, hogy egy igénytelen babérkoszorú egy életet koszorúz meg a megnyugvás érzésével, de sejtették, hogy a babérral szívből fakadt hálájukat legkönnyebben róhatják le…

Olcsó koszorú volt, de még mindig drágább mindenféle kincsnél.

Lesz legalább valami emléke a nagy művésznek. Visz legalább egy koszorút a távolba onnan, hol lelkének legmagasabb szárnyalását látták, s legbecsesebb gyöngyein osztoztak…

És ez elég…

Talán többet, talán mást remélt?!…

…Mindegy! Olyan kevés kell egy igazi művészlélek pillanatnyi - megnyugvásához…

A koszorút felnyújtották, a páholyok és a földszint közönsége pedig csodálkozva jegyezte meg.

- Ni, ni! Szathmáry Árpád babérkoszorút kap!…

Debreczeni Hírlap 1899. március 8.

93. RANG ÉS MÓD

Naiv, romantikus darabot választott utolsó fellépésére Szathmáry Árpád, és olyan művészi verizmussal játszotta meg a darab főszerepét, hogy közvetlen hatása alatt eszünkbe se jutott az a kritika, melyet az ilyen zsánerű darabokkal szemben kérlelhetetlen szigorral alkalmazunk - mi, modern emberek. Mintha a mi kedves Szatyi bácsink nehezebbé akarta volna tenni az elválást, játszott, és olyan művészettel, olyan hatással játszott, melyet nem egyhamar fog elfeledni az a tegnap esti, lelkesülten tapsoló közönség.

De méltó partnere is akadt Szatyi úrnak! Szacsvay Sándor (Bannai Gábor) tegnap ismét azzal a művészettel játszott, mellyel magát a debreceni közönséggel valóban megszerettette. Hatalmasan igaz és természetes volt.

Mellettük Szabó Irma érdemel határozott elismerést. Mennyi szív, melegség és egyszerűség van ebben az igazi művésznőben! Nincs egy szava, mely ne szívből és ne szívhez szóljon! A tegnap esti játéka - bár epizódszerepet játszott - valósággal elragadta a közönséget.

Nagyon jó volt Komjáthyné is Clarisse szerepében. Csak sajnálni lehet, hogy olyan ritkán láthatjuk a színpadon a kitűnő művésznőt. A többi szereplők közül F. Csigaházi, Sziklay és a folyton haladó Ódry érdemelnek őszinte dicséretet. Általában az előadás egyike volt a legsikerültebbeknek, a zsúfolásig telt ház zúgó tapsvihara pedig egy hatalmas vágy megnyilatkozása volt: Jöjjön vissza hozzánk a mi kedves Szatyi bácsink!…

Igaz! Egy babérkoszorút is nyújtottak fel a zenekarból Szathmáry Árpádnak. Erről a koszorúról más helyen beszélünk.

Debreczeni Hírlap 1899. március 8.

94. EGY KIS ELŐZETES BÚCSÚ

Itt a tavasz, a tavasz pedig elviszi tőlünk színészeinket.

Még nincs egész közel a válás, de már a búcsú keserűségét érezni véljük, s már kísért bennünket a kérdés: mi lesz, ha színházba járni nem lehet?

Mikor vándormadarak módjára visszatérnek hozzánk, hogy örülünk a visszatérteknek!…

Azután már kezd bennünket megszállni a spleen. Kezdünk kritizálni.

Pláne, ha a kritika véletlenül kötelességünk is, nem mulasztunk el egy alkalmat sem, hogy kifejezést ne adjunk kedvezőtlen véleményünknek.

Azután telnek, egymás után telnek a napok.

Felragyog a kikelet, a fény és virágillat korszaka.

És mikor körültünk minden ébred és megelégedést áraszt, már nekünk számolni kell a közeli elválás keserűségével.

Most már olyan megbánásfélét kezdünk érezni.

- Szegényeknek hányszor okoztunk kellemetlen percet az igazság goromba kimondásával.

Mégis mihozzánk közelebb állanak, s ha elmennek tőlünk, úgyis szerez nekik más szomorú perceket, miért ne enyhítsük mi azokat szíves jóindulattal.

És megkezdődnek az előzetes búcsúk: az enyhe, kedves kritikák.

A vándorútra kész színészsereg először nehezen találja bele magát az új helyzetbe, s csak később tudja meg a változás okát.

- Istenem! de jó volna állandóan búcsúzni - gondolják magukban. És igazuk van, olyan kedves dolog a búcsúzás - a közeli visszatérés reményében!…

Debreczeni Hírlap 1899. március 10.

Adieu

95. AKIK HAMARABB TÁVOZNAK

Az ám, de virágvasárnap is van. Ez a nap pedig egypár színészre távozást jelent.

Távozást és bánatot, mert bánat nélkül senki sem tud megválni ettől a mi kedves cívis-városunktól.

Az utcán dúlt arcú, nekikeseredett, sima arcú alakok láthatók.

Ezek hamarabb távoznak.

Néhány este még a debreceni színpadon, aztán itt a vég.

Annyira vég, hogy még végrendeletet is írnak.

Itt van például szegény Ódry. Ő már megírta a végrendeletét.

A szerelmes leveleket utána kell küldeni, feltéve, ha ezután is olyan sok fog érkezni a címére. Mint állandó párbajsegéd nem nevezett utódot, hanem kész minden párbajügyben visszautazni segédkezés végett.

Van még egy harmadik intézkedése is, de ezt már lepecsételt fiók-végrendeletben tette.

A másik végrendelkező a jó Szentes Jankó. Ő is végrendelkezett. Barátaira hagyta a központi kávéházat. A Szentes végrendeletében van egy megdöbbentő passzus is, melyben kijelenti, hogy kifizetetlen számlái nincsenek.

Szóval búcsúznak, végrendelkeznek a mi kedves színészeink, különösen azok, akik hamarabb eltávoznak…

Debreczeni Hírlap 1899. március 10.

Adieu

96. MI LESZ EZUTÁN?

Ez a kínos kérdés foglalkoztatott tegnap egy lángoló keblű fiatalokból álló értekezletet.

A lét kérdése felett végre is úgy döntöttek, hogy ha elmegy a színtársulat, minden héten kivonulnak Nyíregyházára, a társulat egyik nyári tűzhelyére.

A határozatot lelkesedés nélkül, de egyhangúlag hozták.

Debreczeni Hírlap 1899. március 10.

Adieu

97. A TAVASZ AZ ÉLET

Istenem, mily csodálatos hatalma van a napnak!

Temet és feltámaszt. Melege, ragyogása még a haldokló betegnek is erőt kölcsönöz.

Mikor egy ködös, kellemetlen tél után ismét felragyogtatta felettünk a tavaszt, szinte lázadozva tört ki belőlünk a lenyűgözött életkedv.

Most élet, mozgás és ragyogás van mindenfelé.

Milyen más az utcák képe is. Robogó kocsik, döcögő parasztszekerek futnak előttünk, az utcákon járókelők tolongnak, s egy-egy utcasarkon csengő hangon árulják a tavasz szimbó lum-virágát, a márciusi ibolyát.

Élet, egészen élet a tavasz.

Az élet, a holnap vágya és számítása rég nem tapasztalt erővel hajszol bennünket, és soha olyan szép, olyan nagy dolognak nem tartjuk az életet, mint egy pazar fénytől beragyogott márciusi napon.

Itt az élet, menjünk, mentsük meg magunkat a holnap gondjától, menjünk, rohanjunk, munkálkodjunk, hiszen ez a szép élet megérdemli a fáradságot!…

…És szaladunk a népes utcán, szaladunk, hogy az élet számára kenyeret szerezzünk, elrohanunk a robogó kocsik s döcögő parasztszekerek közt, a zaj, a tolongás nem tud feltartóztatni - de egyszerre csak megállunk, elfelejtjük egy pillanatra rohanásunk célját, elfelejtünk mindent. Valami édes illat száll felénk, a márciusi ibolya illata, s fülünkbe cseng egy kedves biztatás:

- Tessék illatos ibolyát venni!…

Debreczeni Hírlap 1899. március 10.

98. A VERESHAJÚ

Tegnap este egy sikerült népszínmű-előadásban volt része a színházi közönségnek. Minden esetre olyan dolog, mely ritkán tapasztalt megelégedést keltett bennünk.

Sokszor megírtuk már, hogy mi a népszínmű-előadásokat nem a népszínműért, hanem a közönségért kívánjuk, mely a népszínművet mindig örömmel fogadja. S akárhogy is ítéljünk a népszínműről magáról, mégiscsak több értéket kell neki tulajdonítanunk az Aeneas papa-féle silányságoknál.

A szereplőkről különben véleményünk a következő:

Kállay Lujza szépen, de talán túlságosan a hatásért énekelt, játéka azonban kifogástalan, a drámai jeleneteknél pedig meglepően művészi volt.

Kiss Irén nem egyéniségéhez illő szerepet kapott.

T. Halmy Margit csak ruhájával emlékeztetett arra, hogy népszínműben játszik.

Szabó Irma természetesebb játékot is produkálhatott volna. Tőle ezt elvárhatjuk.

R. Serfőzy Zseni operett-szerepekben igen jó lehet, de a népszínmű nem az ő terrénuma.

Komjáthy János alig nyújtott mostanában kifogástalanabb alakítást, mint tegnap este. Játéka természetes, világos és kifejező volt.

Bartha nem tudta a szerepét.

Rubost már termete sem predestinálja szerelmes szerepekre, legkevésbé pedig népszínműben. Nagyon használható színész, de lehetetlen is, hogy minden szerepében beváljék. Tegnapi szerepe Csákynak való.

Fenyéri átgondolt, öntudatos, művészi játéka megérdemelte azt a nagy tetszést, melyben az este részesült.

Püspöki kis szerepében is jót nyújtott.

Sziklay - talán felesleges mondani - tegnap este is megérdemelt sikert aratott. Az ő művészete mindig és minden szerepében érvényesül.

F. Csigaházi Etel a szokottnál jobb volt.

Locsarekné pompás, óriási hatást keltő kabinet-alakítást produkált.

A zenekar magyar nótái néhol kissé furcsák voltak.

A kisszámú közönség sokat tapsolt az - általában - sikerültnek mondható előadásnak.

Debreczeni Hírlap 1899. március 14.

(a.-e.)

99. II. RÁKÓCZI FERENC FOGSÁGA

“Március 15-ének előestéjén” egy hazafias deklamálásra alkalmas darab került színre. Amolyan Szigligeti-féle idült történeti színmű.

Elég szép ház volt. A közönség nagy része a színházat nem látogatókból kerülvén össze, volt taps és tetszés több, mint kellett volna.

A szereplőkről véleményünk a következő:

Szacsvay Sándor egyedüli volt, ki szerepét meg tudta játszani. Bercsényi lehetetlen alakját olyan invencióval s igazi művészettel játszotta meg, hogy a közönség nyílt színen is meg tapsolta. Komjáthy János teljesen elejtette szerepét. Egész este szavalt, mint egy szavaló automat, s egy cseppnyi érzéket nem tudott mutatni szerepe megértéséhez. Sziklai mint Knitélius páter a szokott jó volt.

Fenyéri mint Zrínyi Boldizsár évszázados, lejárt fogásokkal akart hatni, de sikertelenül. Bartha most kivételesen tudta a szerepét, csak játszani nem tudta.

T. Halmy Margit nem tudott hatást kelteni Amália szerepében.

Szentes - mint mindég - lelkiismeretesen és igazi hatással játszott.

Ódry sok jóakarattal, de kevés igazsággal játszott. Tanay kis szerepére nem fordított gondot.

Mezey Andor kis szerepében jó volt. Csáky sok jóakarattal, kevés sikerrel buzgólkodott. Follinuszné elég természetesen játszott. Karacs, Rubos, Püspöki és Makray epizódszerepekben buzgólkodtak, talán nagyobb sikerrel, mint a főszereplők. Általában az előadás a silányságig gyenge volt.

Debreczeni Hírlap 1899. március 15.

(a.-e.)

100. ÜNNEPI ELŐADÁS

Március idusát a debreceni színház is megünnepelte. Két alkalmi darab is került “díszelőadásra”, s a választás határozottan szerencsés volt. Szávay Gyula Március 15-ike c. allegorikus színjátékát és Szathmáry Károly szépen megírt, korrajznak keresztelt, régi jó színművét adták elő megdöbbentően üres ház előtt.

Csodálatos dolog, hogy még a tegnapi nemzeti ünnep sem tudott telt házat csinálni. Csak a diákhely és karzat volt zsúfoltig telve, úgyhogy az üresen maradt páholyokba is diákokat kellett elhelyezni.

Annyi tény azonban, hogy a tegnapi közönség rendkívül hálás volt.

Az előadás különben megérdemelte az elismerést. Ügyesen rendezett, összevágó volt, a szereplők kedvvel játszottak.

Szávay poétikus, szép allegóriájának minden szépsége érvényre jutott a szereplők előadá sában. Különösen kiváltak Szabó Irma és Komjáthy. Szabó Irma csodálatos művészettel s elragadó kedvességgel szavalt. Szavalt a szó nemes értelmében, s el lehet mondani, hogy őnála művészibb előadó alig van színpadunkon. Hasonló dicsérettel szólhatunk Komjáthyról is, ki tegnap este egész művészetét vitte bele az egyéniségéhez illő szavaló szerepbe. A másik darab hasonló sikert aratott. A siker érdemében legkivált ötön osztoznak: Sziklai, ki kis szerepében is művészit produkált, Bartha, aki rég nem játszott annyi természetességgel, mint tegnap este. T. Halmy Margit, akinek haldoklási jelenete mindenkit meghatott, Tanay, aki megrázó drámai erővel játszott, s Ódry Árpád, kinek tegnapi játéka is magas színvonalon állott. Ódry és Tanay aratták a legnagyobb sikert. Még a vasfüggöny ajtaja is megnyílt előttük.

A többi szereplők közül Szabó Irma és Komjáthy érdemelnek elismerést. Mezey és Rubos szépen énekeltek.

Debreczeni Hírlap 1899. március 16.

(a-e.)

101. BECSÜLET

Pár évvel ezelőtt Sarah Bernhardt párizsi színházában egy merész problémájú darab került színre.

Egy leány volt a dráma hősnője, ki ártatlanságot vár leendő férjétől.

Szóval a dráma azt a kérdést veti fel, hogy vajon csak a férfi várhatja a nőtől a tisztaság megőrzését a házasság számára, vagy egyedül a nőé ez a kötelesség, s a férfi a legviharosabb úton evezhet a házasság kikötőjébe?…

Párizsban kevesen gondolkoztak a probléma felett, de annál többen nevettek rajta.

A dolog ugyanis úgy áll, hogy a becsület fogalmát a férfiak alkották nemcsak a maguk, hanem a nők számára is.

Márpedig nincs olyan alkotása az emberi szellemnek, melyben egy parányi önzés ne volna, és nincs olyan fogalom, mely ruganyosságra nézve a becsület fogalmát felülmúlná.

Van azonban egynéhány férfi, kiket bizonyára betegeknek tart, s van egypár nő, kiket elkeseredett feministáknak gúnyol a modern felfogás.

Ezeknek csak egy képük van a becsületről. De ez az egy kép kizárja a bukott leányt éppen úgy, mint azt a férfit, ki ravaszul ejti meg a fiatal nő ártatlanságát.

A fővárosban most folyt le egy dráma. A csábító férfit öngyilkosságba kergette a szerelemből bukott ártatlanság zokogása…

Szokatlan, megfejthetetlen eset - ezt mondja bizonyára a legtöbb ember.

De azok, kik a női becsület szentségében hisznek, nem sajnálják a csábító halálos sebét.

A becsület szintén örök emberi.

Aki becsületet rabol, az csak halállal mentheti meg a saját becsületét.

Törvény ez, mert még vannak, akik hisznek benne…

De azért meg vagyok győződve, hogyha akad egypár ember, aki ezt a pár sort el is olvassa, olyan alig akad, aki ne tartsa naivnak a becsületnek ezt a teóriáját.

Mert a becsület fogalma olyan ruganyos valami, legkivált pedig a női becsületé!…

Debreczeni Hírlap 1899. március 17.

(a.)

102. A SÁRDI-HÁZ

Géczy darabját két szenzáció előzte meg.

Az első az volt, hogy a szerző vidéki színpadon volt kénytelen előadatni, mert a fővárosi színházak ismeretlen, de sejthető okból visszautasították. A második szenzáció a szerzőnek az a nyilatkozata volt, melyet a darab eredetéről, meséjéről tett.

Ennyi reklám különben mai viszonyaink közt szükséges egy darab sikeréhez.

Ezt a sikert a mi színpadunkon elérte a Géczy darabja. Nem volt zajos, hatalmas, csak olyan, amilyet egy-egy gondolkozni késztető, komoly alkotás arat, mely mély tartalmával sokkal jobban eltölt bennünket, mintsem a külső sikert növelni eszünkbe jusson.

Sokat szeretnék erről a Sárdi-házról írni, de, sajnos, szem előtt kell mindig tartanom, hogy a nap krónikája az első, s az én kritikámnak nagyon kevés hely jut.

Mert a Géczy darabjával érdemes volna hosszan foglalkozni.

Ha a Gyimesi vadvirág szerzőjének színműírói talentumában kétkedett eddig valaki, utolsó kételyét is eloszlatja a tegnap látott darab.

Egy hatalmas lépés ez a Hauptmannok és Sudermannok igazsága felé. Megdöbbentően igaz rajza az embereknek egy bár szokatlan, de az életből kiragadt történet keretében, mely megtágul néha a szerző önkényéből, de a mesének valószínűtlenségbe olvadását sehol sem engedi.

A népszínműíró Géczy felhagyott a primadonnákért létező népszínművekkel, s ír egy igazi drámát, melyben nincsenek nótabetétek, de van élet, igazság és megrázó tragikum. Ezt elvártuk a Géczy talentumától, mely már annyi értékes dolgot produkált, s amelytől még sokat, nagyon sokat várunk.

A darab meséje röviden a következő:

Sárdi Tamás (Szacsvay S.) dúsgazdag, hajlott korú parasztember belebolondul egy színésznőbe. Őrült szerelmének feláldozza családját, leánya boldogságát, vagyonát és saját életét. A nő egy hitvány némber, kinek egy hozzá hasonló hitvány lelkű szeretője van. Hozzá megy Sárdihoz, hogy szeretőjét megtartsa és úrrá tegye. Csalják, nyomorultul csalják a szerelemtől elvakított embert, míg Sárdi leánya (T. Halmy Margit), kit mostohája képes lett volna becsülete látszatáért a szeretőjéhez hozzáadni, mindent fel nem fedez, s fel nem tár apjának. Az obligát, eltévedt szerelmes levél a dolgot bizonyossá teszi. Sárdi gyilkolni akar, azután más bosszút választ. Behívja a két bűnöst a szobájába, s együtt hal velük a rájuk gyújtott ház izzó parázsában.

Ez a darab meséje. Hatalmas verizmussal, bámulatos erővel, biztos hatáskeltéssel folyik le előttünk.

Alakjai - egypár kivételével - hús és vérből valók, bántóan igazak, egyik-másik majdnem ismerősünk.

Direkt problémája nincs, de nagyon sok dolog felett kényszerít gondolkozni. Szívvel és ésszel de sok igazságot szűrhetünk le belőle! Benne van korunk összes küzdelme az erkölcsi tradíciók és a modern erkölcstelenség aljassága között.

Hatalmas dolog a darabnak befejező része is, kár, hogy a színpadon nem felelhet meg az illúziókeltés elengedhetetlen követelményének.

Csak egypár reflexióra lévén helyünk, nem térhetünk rá a darab tagadhatatlanul szépszámú, de jelentéktelen tévedéseire. Túlságos tért enged a szerző az epizódszereplőknek, egypár lélektani hibát felejt a Sárdi Tamás szerepében, s teljesen lehetetlennek rajzolja a színésznő Balla Irén (Fáy Flóra) alakját. Felesleges benne a ripacsszínészek különben ötletes jelenete, s hihetetlen, hogy az imádott nő hűtlenségéről értesült Sárdi tízperces monológot tudjon tartani.

Ezek s az ezekhez hasonló tévedések nem vonnak le sokat a darab értékéből. A Sárdi-ház hatalmas alkotás, melynek nyelvezete is művészi, nemes, szép.

Az előadás elég jó volt.

Két szereplő játéka művészi színvonalon állott: a Szacsvay Sándoré és a T. Halmy Margité.

A többi szereplők is jók voltak. Említést érdemelnek Bárdos Irma, Kiss Irén, Sziklay, Tanay, Ódry, Rubos és Makray. Fáy Flóra lehetetlen szerepét sok valószínű vonással próbálta elfogadhatóvá tenni.

A szépszámú közönség jól fogadta a darabot.

Debreczeni Hírlap 1899. március 22.

(a-e.)

103. A PLETYKA

A pletyka a mi társadalmi életünk fő faktora. Rossz nyelvek egyedüli faktornak mondanák, én nem, mert én rossznyelvű ember nem vagyok.

A pletyka nálunk sok mindent helyettesít. Talán azt lehet mondani, hogy a pletyka nálunk mindent pótol.

Irodalom? X. Y. tárcákat ír. A tárcáját ugyan nem olvassa el senki, de azt nyugodtan ráfogják, hogy írni úgy se tud, mint egy amerikai indiánus. Ez legalább még kritika, de legtöbb esetben több az érdeklődés az író délutáni kaláberei iránt, mint a skriblernép összes munkássága iránt. Művészet? Hálás tér pikáns történetekre, miket hol egyik, hol másik színésznőről vagy színészről beszél a fáma. Zsúrok? Azt hiszem, erről nem kell beszélni…

A pletyka most olyan hatalmas, mintha érte lenne a világon minden.

Mindenütt így van?…

Nálunk így.

…Azt mondta egyszer egy nagynevű ember, hogy Magyarországnak nagy szolgálatot tenne az, aki Debrecent összebombáztatná, persze mikor senki sem volna benne. Ne tessék félreérteni, csak egészségi okokból, hogy alkalmasabb helyen épüljön fel újra.

Vajon mi lenne akkor az új Debrecennek olyan kedves, hogy a régiből megtartsa?…

Szociológusok, filozófusok vitatkozhatnak rajta, de én végtelen önhittséggel hízelgek magamnak, hogy tudom:

Társadalmi életünk fő faktora a pletyka.

Debreczeni Hírlap 1899. március 23.

B.

104. A JEGYZŐKÖNYV

Távol áll tőlem, hogy a jegyzőkönyvek különböző fajait ismertessem.

Előre elárulom tehát, hogy itt afféle jegyzőkönyvről van szó, amilyet lovagiasságban utazó férfiak szoktak kapni.

Ilyen jegyzőkönyvre, sőt jegyzőkönyvekre volt szüksége egy debreceni fiatalembernek.

Hogy miért? Utalok az apák gyöngéire. Egyik apát csak a jó szigorlatok lelkesítik, a másiknak jól esik, ha a fia minden mulatságon jelen van, végre van olyan is, aki megkívánja a fiától, hogy legalább három-négy párbaja legyen.

Az illetőnek ilyen édesapja van. Mert lovagias ügyet, jegyzőkönyvet kíván a fiától.

Szó sincs róla, ezekre itt Debrecenben könnyen szert tehet. De neki több esze volt, minthogy át ne látta volna, hogy jegyzőkönyveket saját becses bőre veszélyeztetése nélkül is lehet beszerezni.

Készített hát magának négy darab jegyzőkönyvet. Valamennyi véres párbajokról tanúskodik, s a jegyzőkönyveket elküldte a párbajszerető atyának. A jegyzőkönyvekben természetesen a legsötétebb nevek szerepelnek.

Az ő küldeménye egyszerre érkezett egy váltóval, melyen az ő neve díszlett, s küldője egy szolidságáról és hitelező kedvéről ismert tőkepénzes volt.

Itt már közel vagyunk a jegyzőkönyvek tragédiájához.

Az apa ugyanis ahogy szerette a jegyzőkönyvet, épp úgy gyűlölte a váltót.

Végtelenül elkeseredett, s a jobb sorsra érdemes jegyzőkönyveket merész elhatározással a kir. ügyészséghez küldte be. Hadd lakoljon a gyerek!

…A gyerek pedig kétségbe van esve. Ha elismeri a jegyzőkönyvek valódiságát, elcsukják, ha bevall mindent, diszkvalifikálják!…

Szegény fiú, szegény jobb sorsra érdemes jegyzőkönyvek!…

Debreczeni Hírlap 1899. március 23.

B.

105. A SÁRDI-HÁZ

Géczy nagybecsű darabja tegnap este elég szépszámú közönség előtt került másodszor színre.

A darabról röviden már tegnap elmondtuk véleményünket, most a szereplőkről mondunk egyet-mást.

Szacsvay Sándor mint Sárdi Tamás beigazolta azt a régi véleményünket, hogy nála nagyobb talentum, öntudatosabb művész nincs a debreceni társulatban. Több igazsággal, művészettel és erővel senki sem lenne képes előttünk megjelentetni a szerelmében botor, néha valósággal őrjöngő Sárdi Tamás alakját, mint azt Szacsvay Sándor megjelentette. A Sárdi-házban elért siker egy új babér a kitűnő művész számára.

T. Halmy Margit nagy művészettel játszotta meg Erzsike szerepét.

Fáy Flóra játéka elárulta, hogy lehetetlen szerepe inspirálni nem tudja.

Tanay Frigyes sok igazsággal, de talán kissé erős vonásokkal rajzolta meg Garami alakját.

Bartha drámai erővel játszott, s nyílt színen is tapsot aratott. Kiss Irén és Szentes méltó partnerei voltak egymásnak, s megérdemelték a tapsokat.

Bárdos Irma határozottan tehetséges kezdő. Kár, hogy tegnap játékát elrontotta az az incidens, melyet Fáy Flóra késése okozott.

Rubos most is ügyesen, egészséges humorral játszott.

Sziklay és Csügényi kacagtató szerelmespár volt, mindkettő ügyesen játszott.

Ódry Árpád meghatott Kéri lelkes, szép szavaival.

A ripacs színészek alakítói, Makrayval élükön, több-kevesebb eredménnyel buzgólkodtak.

Debreczeni Hírlap 1899. március 23.

(a-e)

106. BAJAZZÓK

Igazi műélvezetben volt tegnap este részünk. Leoncavallo remekművét élveztük nálunk szenzációszámba menő jó előadásban.

Ennek a szokatlan körülménynek megértésére elég az, hogy tegnap a magyar opera büszkesége, veterán művésze, Ódry Lehel lépett fel a debreceni színpadon.

Felesleges dolog az Ódry Lehel művészetéről írni. Ismeri, bámulja, méltányolja azt minden intelligens magyar. Kifogyhatlan, elpusztíthatlan erő az, melyen az idő sem tud kifogni, mely annyi év után is elragadt bennünket.

Tónió szerepében hallottuk s láttuk tegnap a nagy művészt. Még mindig a régi. Bámulatra méltóan egyesül benne az előadóművész és a hatalmas énekes. Még minden mozdulata fiatalos, s hangja is erőteljes. A közönség egész este ünnepelte, s vége-hossza nem volt a kihívásoknak.

Nedda szerepét egy vendégművésznő, Szegheő Vilma énekelte tisztességes sikerrel. Végleges véleményt nem mondhatunk még róla, de tegnapi szereplésével egy iskolázott hangú, intelligens művésznő benyomását keltette bennünk.

Nagy sikert ért el tegnap ismét Karacs (Canió). Megbecsülhetlen erőssége a debreceni szín társulatnak. Tegnapi énekszámaival valósággal elragadta a közönséget, kár, hogy játékára befolyással volt egy sajnálatos baleset, mely majdnem lehetetlenné tette tegnapi fellépését. A próbán elesett, s igen érzékenyen megütötte a lábát. Annál dicséretesebb, hogy játéka is magas nívón állott.

Rubos mint Silvió meglepi sikerrel játszott és énekelt. Mindennél szebben beszél az őszinte dicséret, mellyel tegnapi szerepléséről nem kisebb ember, mint Ódry Lehel nyilatkozott.

F. Kállay Lujza kis szerepével is művészi élvezetet nyújtott.

Kar, zenekar igen jó volt; Znojemszki erős kezét dicsérik.

Debreczeni Hírlap 1899. március 24.

(a-e)

107. A TOLL DIADALA

Fényes ünnepet ültek a fővárosi sajtó munkásai. Ünnepük nemcsak a szabad sajtó ünnepe volt, hanem a toll diadalünnepe is.

Az ő küzdelmük, az ő életük nem foly le hiába. Ha feldarabolták a szívüket, ha megölték idegjeiket, ha megtagadtak mindent maguktól, legalább elérték az elismerést is.

Minekünk, igénytelen vidéki skriblereknek, nem volt részünk a fényes ünnepélyben. Minekünk még nincs okunk ünnepelni, s messze van még tőlünk az az idő, mikor egy feláldozott életért csak egy percnyi megnyugvást, boldogságot is szerezhetünk.

Nekünk még küzdeni kell. Kezdünk kétségbeesni, erőnk megtört, hitünk megingott, a lélekölő munka sötét jövővel fenyeget bennünket - de küzdeni kell!!… Sehol annyi előítélet, annyi elfogultság nem áll útjában az eszme harcosának, mint éppen itt nálunk, a vidék ősrégi metropoliszában.

És küzdünk, dolgozunk. Éjt-napot összevetünk, hogy küzdelmeinknek gyümölcse legyen. Küzdünk az elfogultsággal, előítélettel, korlátoltsággal az eszméért, az igazságért, a szeretetért.

Erőnk - mondom - már megtört, hitünk összeomlani készül, a leghívebb fegyvertársak feladták a diadal reményét, de új erőt adott az a diadalünnep, mely most zajlott le a fővárosban.

A tollnak győzni kell, most már ismét valljuk.

Nem lankadni a harcban, az élet árán is ki kell vívni a diadalt!

…És bukni fog az előítélet, az elfogultság, az ósdiság, győzni fog az eszme, az igazság, győzni fog a toll!…

Debreczeni Hírlap 1899. március 25.

A.

108. NAGYHÉT

A bűnbánat divatba jött. Nem lehet mást mondani. Különben is ma minden a divat hatalmától függ.

Ideges, kedélybeteg, unatkozó mágnás hölgyek kigondolták, hogy a nagyhéten penitenciát tartanak, s most nagyban folyik a bűnbánás.

Vannak aztán olyan emberek is, kiknek egyéb dolguk sincs, mint kilesni, hogy mivel foglalkoznak azok a bámult és irigyelt földi lények, kiknek a sors sokágú koronát juttatott.

Ezek először megütköztek, mikor megtudták, hogy őméltóságaik most naphosszat térdelnek és imádkoznak - azután gondoltak egyet, s mint mindig - úgy most is követték modelljeik példáját. Elvégre is divat - divat. Ha az ember divatos akar lenni, ne ijedjen meg semmitől.

Így jött divatba a bűnbánás. Érték tekintetében semmivel sem múlja felül a legújabb párizsi hóbortot, mely vissza akarja állítani Ízisz és Ozirisz tiszteletét. Abban épp annyi az őszinte vallásosság, mint ebben, s egyik olyan tiszteletreméltó, mint a másik.

A pesti mágnásnegyed asszonyai éppen olyan szükségét érzik a bűnbánásnak, mint a hóbortos párizsi hölgyek az egyiptomi vallás visszaállításának.

A szívhez egyiknek sincs semmi köze, csak az idegeknek. Ezek a megbomlott idegek szülői most minden bizarr, őrült dolognak, s ezek a megbomlott idegek csinálnak a legszentebb érzésből, a bűnbánatból is divatot.

A kereszténység nagy ünnepe közel van. Halál és feltámadás napjait egymás után, mélységes jelentőségű közelségben fogjuk megünnepelni.

A bűnbánásnak, a megtisztulásnak legalkalmasabb perce elérkezett.

Ha átgondoljuk s átérezzük a két nap jelentőségét, már keresztülmentünk a bűnbánat processzusán. Akkor már csak azok felett kell sajnálkoznunk, kik a hideg kövön térdelnek naphosszat, s megnyugodni mégsem képesek… Nem engedik azok a nyomorult idegek, melyek Buddha, Ízisz és Ozirisz tiszteletét hozták be, melyek a bűnbánatból divatot csináltak…

Debreczeni Hírlap 1899. március 28.

109. NAGYPÉNTEK

Elvégeztetett!…

Meggörnyedt vállal nem cipelte sokáig a keresztet. A Golgota sem hallotta sóhajtásait sokáig. Elvégeztetett, meghalt.

Egy percre mintha elsötétült volna a világ, mintha megreszketett volna a mindenség, mintha az Élet önlángját akarta volna kioltani a földön… Aztán csendes lett minden. Ragyogott a nap, illatozott a virág, illatba fürödtek a lepkék, s örültek az életnek az emberek…

A Golgotán pedig fehér fényben ragyogott a holttest. A halott sápadt arcát glória ragyogta be, s láthatatlan szellemek kara énekelte a keresztfa mellett az emberiségnek minden időkben legfelségesebb himnuszát: Feltámadunk!…

Lenn pedig ujjongva, röhögve tombolt a latrok serege.

Ha a kereszt himnusza túl nem zengi állati üvöltésüket, talán a megnyíló föld már akkor mindjárt ítélt volna az Élet és Halál örökös perében!

De az ének olyan túlvilági, olyan kiengesztelő volt!…

Nem tett igazságot az örök Erő, mely könyörületesen időt enged a szívnek, hogy feltalálja önmagát és Istenét!…

Nem ítélt és nem ítél most sem a földi bírók hitvány igazságával.

Kétezer év óta Golgota a föld, s a Megváltók sóhajától siralomvölgye lett.

A nagynak, a jónak, a nemesnek most is keresztfa, bitó a sorsa, míg fényben, ragyogásban élnek a latrok, s dorbézolásuk zsivaját alig-alig képes elnémítani a keresztfáknak biztató feltámadási éneke.

A megváltás munkája mikor lesz befejezve?…

A jók mikor hódítják meg már a földet?…

Elveszne a hit, öngyilkos lenne a lélek, ha az első istenember keresztje nem volna!…

Bízzunk a keresztben, bízzunk a szenvedésben. Az Élet és Halál harca nincs még eldöntve, s a nagypéntek után húsvét jő!!…

Feltámadunk!!!

Debreczeni Hírlap 1899. március 30.

(A)

110. A FELTÁMADÁS ÜNNEPÉN

Nem merek örülni a húsvétnak. Félénk kishitűséggel az jut az eszembe, vajon elhiszik, hogy akad még olyan ember, aki hisz az eszme diadalának, s aki ünnepel a diadal ünnepén?!!

Mert a mi korunkban nem szabad hevülni. Ma már az idealizmust nemcsak védeni, de megsiratni sem szabad. Józannak, okosnak, hidegnek kell lenni, s ami fő: türelmesnek.

A mi korunk már ünnepelni is csak türelmességből ünnepel. Az elődök ünnepeltek, ünnepel jünk mi is.

De szükségét az ünnepnek nem érzik, jelentőségét nem akarják tudni, értékét nem képesek az egész emberiség közkincsévé tenni.

Nagyon elkopott már a mi hitünk. Pedig a hit szüli az eszmét, s a hit viszi diadalra is. A hit ad célt az embernek, cél nélkül nincs élet, csak tengődés és vegetáció.

Úgy rémlik nekem néha, hogy az a kor támadt fel, amely az istenembert szülte.

Cél, melegség, szeretet, ideál, lélek nélkül bolyong az ember, s amit tesz, az öntudatlan, amivel dicsekszik, beteges láz, megbomlott agyvelő. Mondom, hogy nekem úgy rémlik néha.

Úgy érzem, hogy a Messiásnak ismét meg kell születni. Nem hat már az emberre semmi, csak a halál példája. Mert a haláltól mindig rettegett és mindig rettegni fog az ember.

Fél a haláltól. Ez is öntudatlan nála. Mert ha ereje volna a halállal leszámolni, hinne a feltámadásban is!…

Feltámadás… Ma a feltámadást ünnepeljük.

A hit ünnepe lenne a mai nap!…

…És én hiszek. Az én szívem átfogja a nagy ünnep varázsa, s megtelik hittel, reménnyel, büszkeséggel.

Mióta a földre szállt Igazság meghalt a kereszten csúfos halállal, de feltámadt az egész mindenséget beragyogó diadallal, hányszor tévelyedett el már az emberiség!…

De a feltámadás ereje mindig megmenti. A Messiás még mindig a földön van. S míg egy ember van, ki az eszme diadalában hinni tud, folyik a megváltás.

A megváltás pedig feltámadást jelent!…

…Ez az én hitem, ez az én vigasztalásom a feltámadás ünnepén!…

Debreczeni Hírlap 1899. április 1.

(A)

111. CSALÁDI ÖRÖMÖK

(Hennequin vígjátéka, a debreceni színház premierje 1899. április 7-én)

Nagyon olcsón juthatott a Családi örömökhöz Komjáthy. Csak ennek a körülménynek tulajdoníthatjuk a tegnapi premiert. Kezdünk úgy lenni a premierjeinkkel, mint az egyszeri ember az esővel: “Adtál Uram áldást, de nincs köszönet benne!” Legalább a Családi örömök ben nemigen van köszönet. Az egész darab egy ügyes ötleten felépült gyarlóság, melynek kötelessége egy estét betölteni. Ezt a kötelességét teljesíti is, de sikert aratni ennek a darabnak meg nem adatott.

Úgy tudjuk, hogy a darab írója sokáig tartózkodott Németországban. Annyi bizonyos, hogy a francia vígjátékok legelőnyösebb tulajdonságát, a sokszor sikamlós, de mindig mulatságos francia eszprit alaposan elfelejtette.

Egypár túlzásra alkalmas, lehetetlen helyzet, néhány sikerült vicc, két-három epizódalak kelthet a darabban némi derültséget, de a vígjáték maga elhibázott, értéktelen holmi.

A tegnapi - elég szépszámú - közönség kellőleg méltányolta az újdonságot. Ami kevés taps volt, a szereplők egynémelyikének szólott; az első felvonás után alig három tenyér bátorkodott összeverődni.

A darabnak jóformán meséje sincs. De Ferillac báró (Szacsvay), ez a podagrás vivőr nyugalmas, családi élet után áhítozik. Megházasítja unokaöccsét, leendő örökösét, Adricut (Tanay), aki csinos feleséget, házsártos anyóst, 24 év óta papucs alatt nyögő apóst (Szathmáry Árpád) hoz a házhoz. A folyton civódó ifjú pár, a fúria anyós, a papucs ellen fellázadt após, a dühöngő “békés családi élet” De Ferillacnak elveszik a kedvét a családi örömöktől. Visszatér a régi élethez; a civakodó házasfelek pedig - hogy a darab bevégződhessék - kápráztató gyorsasággal egymás nyakába borulnak.

Ez a kevés cselekmény is rémítő unalmasan folyik le. Alig van egypár derültebb epizód. Némi derültséget csak a folytonos névcserével sújtott, konfidens inas (Rubos) jelenetei s a házastársak drasztikusan rajzolt civódásai keltenek, mert bizony még pikantéria sincsen a darabban. Tucattermék, mely Debrecenben is megbukott. A szereplők sok jóakarattal, de kevés készültséggel játszottak, a súgónak ismét meleg napja volt. Kiss Irén érdemel teljes elismerést, nyílt színen is többször megtapsolták. Tűrhetők voltak Halmy Margit, Tanay, Rubos és Szacsvay is, kinek azonban a vígjáték nem terrénuma.

Szathmáry Árpád tegnap jutott először nagyobb szerephez. Kezdő, vagy ha lehet mondani: kezdetleges színész minden előnyösebb tulajdonság nélkül. Csak a debreceni színház különben is szépszámú kezdőinek számát gyarapítja. Sokat kell még neki tanulnia a középszerűségig.

Cserény Adél ízléstelen játékáért szolgált rá a megemlítésre. Sziklai azonban kis szerepében is művészit tudott nyújtani.

Debreczeni Hírlap 1899. április 8.

(a-e)

112. DRÁMAÍRÓK

Azok az emberek, kik magukat nagy gondolkozóknak tartják, szeretik a mi korunkat átmeneti kornak tekinteni, melyben ezer új eszme és törekvés keres kibontakozást, s az emberiség hihetetlen sok táborra oszlik.

Ez volt az én hitem is még akkor, mikor magam nagy gondolkozónak tartottam. Bizonyos korban minden ember táplál magáról ilyen véleményt. Ez az a bizonyos Sturm és Drang korszaka.

Azóta rájöttem, hogy az emberek világért sem oszolnak annyi sok táborra. Nem. Az emberiség nek csak két faja van. Az egyik, amely drámákat ír, a másik, amely drámákat nem ír.

Ez utóbbiaknak a száma nap-nap után csökken. Így hát nagyon félő, hogy úgy jár a drámaíró emberiség is, mint a magyar parlament: nem lesz ellenzéke.

Hihetetlen, milyen nagy arányokat öltött nálunk a drámaírás. Egyedüli foglalkozás, hol a Smith-féle teljes termelési szabadság uralkodik. Aki ismeri a betűket, az drámát ír. Aki ismeri az Akadémiát, pályadíjat nyer. Aki ismeri a színigazgatókat, annak előadják a darabját. Aki ismeri a klakkot, azt legalább hússzor kihívják a függöny elé. S végre aki ismeri az újságírókat, az jó kritikát kap.

Szóval teremnek a darabok napról napra.

A Parnasszuson nincs is már senki másnak helye, csak a drámaírónak. Drámaírókról zeng most csak az ének, övék a mennyország, hatalom és dicsőség.

Aki pedig ezeket nem hiszi, olvassa el nap-nap után a lapokat. Lehetetlen, hogy az ne jusson eszébe, hogy ennyi remekmű dacára hogy nem lehet élvezni az utolsó évek Smith-féle drámatermeléséből három darabot sem?…

A kérdés elég kínos, de nem tanácsos feltenni. Elvégre is az emberiség nagyobbik fele már drámaírókból áll!…

Debreczeni Hírlap 1899. április 13.

-d-

113. EGY HUSZÁR

Szegény Kozma Sándor! Ő se hitte volna, hogy az a szép huszárélet úgy is végződhetik, hogy az embert csendes, békés időben is agyonpuffantják.

Olyan szép élet az a huszárélet. - Úgy gondolta azt szegény Kozma Sándor is. Az ember alá jó lovat adnak, hosszú kardot köthet, s a fehérnépnél is több a becsület.

Ámbár bakának lenni sem komisz dolog, de a huszár - az mégiscsak más.

Hát más. Annyi tény, hogy huszáréknál se a huszár számít, s a baka se sokat numerál. Egy ember a században, s ha kibukik, jön más a helyébe, mert a századnál békében is elő van írva a létszám.

Hogy véletlenül nem rendes körülmények között csorbul meg a létszám? Abban sincs semmi. Hiszen olyan kicsiny dolog egy emberélet. A hadsereg biztosítva van létszám tekintetében, s mégiscsak ez a fő.

Mikor egy huszárnak kitörik a nyaka a hadgyakorlaton, vagy egy másiknak nincs annyi esze, hogy átlássa a katonaélet boldogságát, s meggyilkolja magát, vagy egy harmadikat, mint a szegény Kozma Sándort, agyon céllövik - hát ilyenkor szép csendben elvégzik az eseteket, sőt még gyöngéd figyelemmel a szülőket is tudatják róla. Olyik pláne még olyan kitüntetésben is részesül, mint Kozma Sándor: a tisztikar is koszorút tesz a koporsójára.

Kozma Sándor tehát nagy kitüntetésben részesült.

Meglőtték, és szép temetést rendeztek számára. Bizony, bizony, csak szép is ez a huszárélet…

Valamelyik kis faluban azonban keservesen zokog egy szegény család. Egyszerű falusi emberek, akik nem tudják felfogni a tisztességet, ami szegény fiuknak kijut.

Még talán vádolnak is valakit. Talán nem megy a fejükbe, hogy ők felnevelik szép, derék legénnyé az ő gyermeköket, s a katonaságnál egyszerűen agyonpuffantják…

Ilyenek ezek a korlátolt falusi emberek…

Debreczeni Hírlap 1899. április 15.

(-d-)

114. SZECESSZIÓ

“…Ami pedig a morális hagyományokat illeti, Anglia már meg volt halva a tizenkilencedik század végén. A közgazdasági hatalom, mely csak néhány csoport közt oszlott meg, zsarnokivá, önkényessé vált, elnyomva a lakosság erélyét és az ipari vállalkozást. A zsoldosháborúk és a visszatorlások megosztották a nemzetet. Az elaggott királyné alatt nem volt udvar, nem volt földarisztokrácia, mivel a föld tönkre volt téve, ki volt merítve. Csak egy istent imádtak, az aranyborjút, s csak az ő prófétái voltak az urak. A botrányok szaporodtak, a fényűzés és korrupció, a társadalmi hipokrízissel együtt orgiákat ült. - Egyszóval a civilizáció betetőzte munkáját azáltal, hogy elnyomta az egyéniséget, az angolok, ez a férfias faj, elcsenevész[esed]tek azáltal, hogy fölvették az általuk meghódított barbárok szokásait, s így a brit birodalom a legszomorúbb kilátások közt ment át a huszadik századba…”

A Blackwood Magazine angol folyóiratban ezt a jóslatot mondja Anglia népének egy kétségkívül mély gondokozású író mint a jövő század képzeletbeli Gibbonja.

Komor, vigasztalan kép az, amit ő lát. Annál komorabb, mert a jelen csakis ilyen jövőt szülhet.

Nemcsak Angliáé az a jövő, többé-kevésbé mindnyájunké. A miénk is.

“A mai civilizáció elnyomja az egyéniséget.” Ezt mondja a “jövő Gibbonja”. Nagy igazság, mely minden szívben él, csak hangot mernek neki oly kevesen adni!…

Pedig ez az igazság a kor minden problémájának alapja. Az immár elkerülhetetlen társadalmi reformoknak ebből kell kiindulni: Mert az egyéniség elnyomva nem sokáig lehet!

A história bizonyítja, hogy a legvéresebb átalakulásokat az egyéniség szabadulási törekvése szülte.

Az elnyomott egyéniség még nem fegyverrel csinál forradalmat, de harcát megkezdte!…

Egyelőre a legmagasabb téren folyik a harc. A művészetben, irodalomban. A régi korlátok hívei gúnyolják az apostolokat, félreértik törekvésüket, s legjobban félreértik e törekvés alapját. A nagy tömeg divatnak tekinti, pedig az egy nagy világátalakulás első, igénytelen előcsatározása.

Hagyjátok hát a szecessziót ti, kik korlátok bábjai vagytok! Forradalom és emberek kellenek hozzá, nem divatbábok.

A szecesszió új, átalakított világából fog erre a korra visszatekinteni a jövő század Gibbonja!

Debreczeni Hírlap 1899. április 19.

A.

115. ÁLOM-ÁRIA

Van nekem egy kedves, jó barátom. A barátságon kívül egy közös malőr is összefűz bennünket: mind a ketten poéták vagyunk. Ő könnyebben hordja ezt a terhet mégis, mint én. Csengő-bongó, olykor pikáns, de mindig kedves, szellemes verseivel az asszonyok s lányok poétája. Míg én?… Jobb nem emlegetni. Minden versem után bűnbánást érzek. Az ördögbe is, ha már a poézist nem veszik komolyan, miért is írok én komoly verseket?… No, de hát az olyan malőr, amin segíteni már nem lehet, térjünk hát a tárgyra.

Ez az én poéta barátom írt egy nagyon érdekes dramolettet. Álom-ária, ez a címe. Szép dolog, merész dolog, s meséje a színészéletből van véve. (Ezért ugyan holtig neheztelek rá, mert a színész témák feldolgozása - aminél hálásabb dolog nemigen van most - az én tervem volt. Persze nem színdarabban, hanem versekben és tarka reminiszcenciáimtól sugallt novellákban.)

Merész kis darab - mondom - az Álom-ária. Merész, szép, igaz - ergo modern -, s mégsem adták elő.

Ugye különösnek látszik?

Pedig nem az. A festett világról szól a mese, melyben nincs egy körömnyi igazság. Nincs szív, csak tettetés. Nincs érzés, csak affektálás. Nincs pirulás, csak festék.

Azután van egy igazgató, aki lelketlen szívvel hajszolja tagjait. Mit bánja, ha éhen halnak, csak az ő zsebe legyen telve.

És sok-sok sötét, de igaz vonás van abban a kis dramolettban!

Hát persze, hogy nem adják elő!

Azt írta rá egy igazgató, hogy szép dolog, de szerzője nem ismeri a kulisszák mögötti életet.

Hát neki igaza van. A színpadon mindenről meg szabad az igazságot mondani, csak a - színpadról nem. Aztán a hóhértól sohse szokták kívánni, hogy maga kösse fel magát.

A festett világ nem akarja lemosni a színpadon magáról a festéket, s ez könnyen érthető.

Így van ez, édes barátom, kollégám Apollóban! Szép dolgot írtál, merész dolgot írtál, de azt nem kívánhatod, hogy a színpadon adják elé. Lásd, én sem készülök színpadra az én színész-históriáimmal.

De az meg kár volna, hogy hiába írtad légyen meg. Tudod mit? Add oda az újságírók színházi estélyére. Azok majd eljátsszák. Át fogják érezni, sokat tudnak ők arról a festett világról. Aztán meg az ő világuk is félig-meddig olyan festett világ…

Debreczeni Hírlap 1899. április 19.

Bandi

116. PRIELLE KORNÉLIA DEBRECENBEN

Az Istentől igazán megáldott asszony Prielle Kornélia…

Megadatott néki egy ritka adomány: egy nemzetnek több mint félszázad évig ünnepelt művésznője lenni. Ugyanaz a hatalom, mely lelkének teremtő erőt adott, megajándékozta egy hosszú, dicsőséges élettel s örök ifjúsággal is.

Mikor tegnap a nagyközönség tapsvihara között vette át a ki tudja hányadik virágcsokrot - megvallom, hogy könny szökött szemembe. Valami hódoló érzés támadt a szívemben, hódolat az ő csodás művészete, hosszú, dicsőséges élete előtt…

Kornélia, a Petőfi Kornéliája… Ő volt a lánglelkű művésznő, ki több mint félszázad évvel ezelőtt lángra gyújtotta a legnagyobb magyar költő szívét!…

Mennyi tenger-idő futott el azóta. Kialudt a költő szíve, el is porladt már régen, nagyon régen valahol…

De a dalok élnek, a lélek most is él. Prielle Kornéliának sem jutott csupán hosszú élet, hanem halhatatlanság is, mert az igazi költészet s az igazi művészet mindörökre él…

És hogy játszik még mindig ez a nagy művésznő! Leköt, lebilincsel, elragad bennünket. Lelket önt a leggyarlóbb darabba, kiválik a legbuzgóbb környezetből is.

Tegnap este az Ahol unatkoznak c. francia vígjátékban lépett fel először, a hercegnő szerepét játszotta, s a zsúfoltig telt ház egész este zúgott a tapsvihartól.

Ez a taps egészen az övé volt. Csak ő érdemelte meg. A többi szereplők készületlenséggel küzdöttek, s elejtették a darab leghatásosabb részeit.

Nem térünk ki ezúttal egyesek hibáira, nem akarjuk a Prielle Kornélia művészi játékának hatását gáncsoló hangokkal zavarni, de azt ki kell mondanunk, hogy Prielle Kornélia felléptekor színészeinktől több buzgalmat vagy - mondjuk - több pietást kívánunk.

A színházat zsúfoltig megtöltötte a közönség.

Debreczeni Hírlap 1899. április 20.

(a-e.)

117. A BÁNYAMESTER

Ennek a Zeller-operettnek Sárosi (Scher) Paula fellépése kölcsönzött nagyobb érdekességet.

Sárosi kisasszony igazolta legelső fellépésekor alkotott véleményünket.

Tagadhatatlanul tehetséges színésznő. Kis terjedelmű, de kellemes hangja, kedves megjelenése jó hatást gyakorolt a közönségre. Tapssal, virággal fogadták, s a taps egész előadás alatt állandó maradt. Kellő gyakorlat és szorgalommal jó színésznő lehet, csak kissé idegenszerű kiejtésmódjáról szokjék le.

Az est fő sikerét R. Serfőzy Zseni aratta, aki valósággal “beugrott” nehéz szerepébe. Ez a “beugrás” alig látszott játékán. Kedvesen, ügyesen játszott; énekszámainál pedig igazolta a debreceni színházi közönségnek róla alkotott kedvező véleményét. Valóban, a női énekes személyzetnek alig van oly értékes és nélkülözhetetlen tagja, mint ő.

Ferenczi a bányamester szerepében nagy sikert aratott. Eddigi impresszióink szerint ő hivatva van arra, hogy elfeledtesse a közönséggel régi kedvencét, Békésyt. Karacs is jó volt.

Sziklay az ő megszokott remek alakításával tartotta állandó derültségben a házat.

Locsarekné nyílt színen is tapsot aratott, Rubos pedig kis szerepében is nagy hatást ért el.

A többi szereplőkről is csak jót mondhatunk. A női kar egyik tagjáról azonban (nevét most elhallgatjuk) meg kell jegyeznünk, hogy minden alkalmat megragad arra, hogy a figyelmet magára vonja. Ajánljuk az illetőt a rendező figyelmébe.

Máskülönben zenekar s kar jók voltak.

Az előadást elég szépszámú közönség nézte végig.

Debreczeni Hírlap 1899. április 22.

(a-e.)

118. JOGÁSZPÁRBAJOK

Az eperjesi jogakadémia tanári kara nem érti a tréfát. Aki párbajozik, azt kicsapjuk - mondják a szigorú tanár urak.

Az eperjesi tanár urakat szeretnők megdicsérni, de - sajnos - nincs módunkban.

Valamivel előbb, mint az eperjesi professzor urak, odafenn Pesten is kimondták a szentenciát a jogász urak párbajai felett.

A pesti ítélet nem olyan szigorú, mint az eperjesi.

A jogászok nagy százaléka tartalékos tiszt lévén, kötelességök fegyverrel elintézni becsületbeli ügyeiket, és különben is elég, ha a polgári törvények sújtják őket, mit tetőzzük mi az ő bajaikat? - így szól a pesti ítélet.

Egyszóval Eperjest nagy kitüntetés érte. Szemben áll Pesttel, s módjában van a saját ifjait a pestinél különb móresre tanítani.

Nem tudjuk még, hogy fog ez sikerülni Eperjesnek, de annyi szent, hogy Eperjesnek igaza van.

Mi, debreceniek, szintén abban a szerencsés helyzetben vagyunk, hogy saját külön jogászaink vannak. Derék fiúk, akik tanulni is szoktak. Talpig gavallérok, akik egy makulányi sérelmet megtorlatlanul nem hagynak, akik a bort sokkal jobban sajnálják kiönteni, mint a vért - szóval igazi gentlemanok ők.

Ezek a fiúk természetesen nem tudnak filiszter módra békében lenni. Hiteles statisztikai számadatok szerint Debrecenben hetenként 9-11 jogászpárbajt vívnak.

Most már bizonyos, hogy állást kell foglalnunk.

Eperjes vagy Budapest - ez a jelszó.

Válasszunk. Vagy mi is kicsapást kérünk párbajozó jogászainkra, vagy pedig elnézően jelentjük ki, hogy megakadályozni a jogászpárbajokat nem lehet.

Eperjesnek igaza van, de a pesti ítélet is nagy tetszésre talált.

Melyiknek van hát tényleg igaza?…

Egyáltalán hibás volt mindkét ítéletet kimondani. A párbajt nem a jogászok csinálják, hanem a társadalom. Ez már régi igazság, régebbi, mint a pesti s az eperjesi határozat.

Azt pedig gondoljuk, hogy sem a pesti, sem az eperjesi tanári kar nem akarja a társadalmat reformálni, vagy ha akarja is, nem ilyen módon kezdi meg a reformokat.

Nem akarunk hosszú bírálatot mondani az eperjesi és pesti határozatról, de konstatáljuk, hogy mind a kettő céltalan.

Jogászok és nem jogászok párbajoztak, párbajoznak és párbajozni fognak, a gyógyszer pedig nem az, amit Eperjesen kigondoltak!… Nem bizony!…

Debreczen 1899. április 25.

119. TISZTA VÁLASZTÁSOK

Szép, de kissé különös dolog, hogy egy alkotmányos országban örömet okoz az a hír, hogy ezután valószínűleg szabadabban nyilatkozik meg a választók lelkiismerete.

Ilyen speciális jelenségek csak nálunk lehetnek.

Ha a cs. és kir. külügyminiszter úrnak - aki elvégre, legalább a kvóta arányában, magyar miniszter is - Budapestre méltóztatik lefáradni, megjelenése egész szenzációt csinál.

Ha valamelyik külföldön bolyongó honfitársunk arról ad hírt, hogy a berlini vagy a római osztrák-magyar nagykövetségben olyan embert talált, aki magyarul is tud, általános öröm kél e széles honhazában, s talán örömünkben a kvótát is hajlandók volnánk felemelni.

Ha egy kir. herceg kedvezően nyilatkozik rólunk, ha valahol - ahol elvitázhatatlan joga van - a magyar trikolórnak is helyet adnak, ha kiderül, hogy X. főherceg nem akarta megalázni a nála tisztelegni akaró fiumei kormányzót, szóval ha valami olyan kisebb jelentőségű dolog történik, mely arányban távolról sem áll a nagy sérelmekkel, melyeknek nem volna szabad esemé nyeknek még látszani sem - egyszerre olyan örömre buzdul a magyar közvélemény. Lám, meg becsülnek, szeretnek bennünket! Elismerik a jogainkat! Boldog a magyar! Örömmámorban úszik az egész ország…

Éppen így vagyunk a tiszta választásokkal is. Még csak reményünk van ahhoz, hogy a bennünket egész világ előtt megszégyenítő csinált választásoknak vége lesz, s már rendszerváltozásról, új korról, megváltásról beszélünk.

Valljuk meg, hogy az ilyen jelenségek nem nagyon dicsérik a mi alkotmányos érzékünk s közjogi felfogásunk helyességét.

Hiszen ha valami megilleti a vér- és pénzadóval agyonterhelt polgárt, annyi jogát csak el kell ismerni, hogy öt évben egyszer egy nem befolyásolt szavazattal beleszóljon ő is abba a kérdésbe, mely neki és mindannyiunknak a legfontosabb életkérdés.

Halálos vétek lenne vívmánynak tekinteni a tiszta választásokra irányuló törekvést.

Az erőszakot lerázni magunkról a legtermészetesebb önmagunk iránt való kötelesség, de önmagunknak állítanók ki a szegénységi bizonyítványt, ha jogszerző vívmánynak tüntetnők fel azt, ami bennünket a legszentebb törvények szerint megillet.

Debreczen 1899. április 26.

(d)

120. A HÉTRŐL

Még mindig a béke jegyében tartunk. Béke künn és benn, ez még mindig a jelszó.

És hogy a béke mozgalma milyen nagy arányokat kezd ölteni, azt a közös hadügyminiszter terve bizonyítja legjobban. A hadügyminiszter úr a világbéke érdekében nem kevesebbet akar, mint a hadseregnek a lehetőség legszélsőbb határáig való fejlesztését.

Ez mindesetre fontos lépés volna a világbéke elérésére. Minél nagyobb a hadsereg, természe tesen annál erősebb lábon áll a béke. A hadseregnek pedig bizonyára a béke legfőbb célja.

Persze a hadsereg felemelésének kérdése szerencsésen fog megoldatni a delegációkban. Jajgatunk, panaszkodunk, de mindent megszavazunk.

Ez a delegáció régi jelszava. Ámbár lehet, hogy jövőre nem fog ez olyan könnyen menni, mert ott lesz a delegációban Ugron Gábor is. Már a párt is megalakult. Kevesen vannak, de harcolni akarnak extra et inter muros. Bemennek a delegációba, de azért függetlenségiek maradnak. Ez az eljárás veszedelmesen emlékeztet a magyar politikában nem valami tisztes emlékű, de sajnos megszokott “elveink megtartása mellett” való bevonulásokra. Ezek voltak mindig a legvétkesebb elvfeladások.

No de ne politizáljunk! A politikának kezd már sok riválisa lenni. Fájdalom, kezdünk vele kevesebbet foglalkozni. Sőt - horribile dictu - még a művészeti kérdések is kezdik érdekelni Magyarországon az embereket. Szegeden képkiállítás volt, s egy csomó magyar város szintén képcsarnok után vágyakozik.

Szerencse, hogy Debrecenben még nem kell ilyesmi. Óh, Debrecen megőrzi a múlt szép tradícióit! Művészet, minek az? Kinek kellenek képek? Van egy tucat fényképészünk, akinek pedig nem elegendő a fénykép, ötven krajcárért nagyon csinos dolgokat szerezhet az utcai képárusítóktól.

Azután nem elég Debrecenben a színház? Aki művészetre éhezik, jóllakhat az bőségesen. Igaz, hogy alig két hét múlva az is bezárul egypár hónapra, de hát ki is fáradt már a közönség.

Apropos színház! Olyanféle hírek szálldostak e héten, hogy színtársulatunk zseniális direktora remek módot talált ki a színház és a sajtó közt erősen megbomlott barátság visszaállítására. Hír szerint nem mást akar a derék direktor, mint Debrecen egyik omladozó nyomda-részvénytársulatát átvenni. A társulat két lapot ad ki, s ez a két lap a színházigazgató úr tulajdona lenne.

Határozottan fényes ötlet! Debrecen két sajtóorgánuma mily melegen fogja majd támogatni a színészet érdekeit. Milyen remek kritikák fognak beszámolni a színészek előadásairól!… Sőt még az is megtörténhetik, hogy a lap munkatársai a színtársulat tagjaiból fognak kikerülni.

No már akkor helyreáll a jó viszony!…

Ámbár, eddigi felfogások szerint, nem volna megengedhető az ilyen kombináció. Porzsolt Kálmán nem maradt meg lapszerkesztőnek, mikor a Népszínház igazgatója lett, Keglevich gr. pedig mellesleg a Magyar Hírlap szerkesztője is szívesen lenne, de hát - nem lehetséges. Komjáthy azonban szakít az ósdi felfogással. Ő színházigazgató s lapkiadó tulajdonos lesz, mert ő et consortes (tres faciunt collegium) szecesszionisták!…

A szecessziónak egyébiránt még Debrecenben kevés bevallott híve van. Pedig annak idején jó Csokonai Vitéz Mihály is szecesszionista volt! Debrecenben azonban azt tartják, hogy ami új, azt más próbálja ki. Ha beválik, mi is elfogadjuk. Ez a legokosabb konzervativizmus!

Az én szecesszióm a haladás harca - a vaskalap ellen…

A Csokonai Kör közgyűlést tartott. A kör agilis poéta-titkárja, Benedek János készített jelentést a kör múlt évi működéséről. A jelentés szép volt, amiről beszámolt - az is elég szép volt. A színészeti kiállítás már magában elismerésre méltó eredmény, de mi mégis azt hisszük, hogy egy kis reform a Csokonai Körnek sem ártana. Meg is vagyunk róla győződve, hogy a kör buzgó, illusztris vezetői sem fognak elzárkózni egy kis - szecessziótól.

A tavaszi nagyvásár elég mozgalmas képet kölcsönzött Debrecennek.

De mégsem a régi volt! A fonatos sátrak voltak csak a régiek, bár azok is megfogyatkozának. De a sátrak alatt mégiscsak volt egy kis víg élet. Itt “üdültek” esténként az áprilisi kánikulától eltikkadtak. Mert van ugyan nekünk Nagyerdőnk is, de - fel kellene fedezni!

Prielle Kornélia nem tarthatta meg búcsúfellépését. Hírtelen beteg lett. Pedig páratlan ováció várta. Mert akármint is vádoljuk olykor a mi közönségünket, néha-néha lelkesedni is tud… Vágyva várjuk e nagy művésznő felgyógyulását. Egy kis igazi műélvezet miránk is fér. Ilyenben pedig - az elválás előtt ne essék rosszul - nem nagyon sürjen részesítettek bennünket a mi színészeink…

Ha már politikával kezdtük a hét krónikáját, végezzük be politikával. A politikában egy közgazdasági művelet dominál jelenleg: rostálnak. A rostán meglehetős nyílások lehetnek, mert Lukács miniszter is kihullott. Jobb későn, mint soha! A főispánok is rostában vannak. Ha a konkoly kihullására számíthatunk, akkor sok helyen lesz öröm. Vajon jut-e nekünk rész az örömből? Isten úgyse reánk férne!…

Debreczen 1899. április 29.

Dyb.

121. HÁROM ELŐADÁS

Szombaton este egy kis egyfelvonásos darab került először színre. Egy estély a dramolett címe, s Dóry álnév alatt egy főrangú nő írta. A kis darab egy jó ízlésű dilettáns érdekes kísérlete. Egyébiránt naivan megcsinált s lélektanilag meg nem okolt meséje van, melyet még ügyesebb formában sem volnánk hajlandók elhinni. A kis darabot a közönség elég jól fogadta, és a főszereplőket: a magát ezúttal mérséklő Fáy Flórát s Szacsvay Sándort szívesen meg tapsolták. Utána Murai kitűnő vígjátéka: a Huszárszerelem mulattatta a közönséget. A darab egy epizódszerepében ifj. Szathmáry Árpád aratott sikert.

II.

Vasárnap délután a Gésák került színre telt ház előtt. Az előadás a szokott jó volt. Igen szépen énekelt Környey Béla, ismét ízléstelen volt Fenyéri, R. Serfőzy Zseni szép virágkosarat kapott.

III.

A tegnap este adott régi kasszadarabot: A varázsfátyolt alig 50 ember nézte meg. A darabban a régi, értékes és szép díszletek tetszettek.

Debreczen 1899. május 1.

(a-e).

122. NYÍLIK AZ ORGONA

Úgy estefelé, mikor beállt az alkony, s a hűvös szél tagadja a tavaszt, valami mámorba ringató illatfelhő száll végig a poros utcákon.

Nyílik az orgona!…

Az orgona, a május és a szerelem virága.

Úgy elkábít, úgy elszédít, mintha maga volna a virágos múlt, az illatos emlék.

Az orgona a múlt virága, hiszen azért a szerelemé is. Mert a szerelem is a múlté.

Óh, én már kezdem hinni, hogy a szerelmet az emlékezés teremtette meg. A szerelem a múlt ragyogása, de szerelem nem létezik, csak a poéták találták ki.

Mi az a szerelem?

Egy erős érzés, melyet a múlt fénye ragyog be, s melyet maga a múlt teremtett.

Valaha láttunk egy édes leányarcot. Akkor még nem tudtuk, hogy az arc festéktől piros.

Valahol találtunk egy szívet, mely a mi bolond poéta lelkünket megérteni látszott. Akkor még nem tudtuk, hogy ez csak tettetés.

Valaha verseket írtunk egy szép leányhoz. Akkor még csak elhitettük magunkkal a szerelmet!…

Azután teltek az évek. A nyomorult emberek hitvány pimaszsága megutáltatta velünk a jelent. Megkoptunk. Megundorodtunk a jelentől, az élettől - magunktól.

És mivel gyávák vagyunk öngyilkosok lenni, más enyhülést keresünk. Belekapaszkodunk a múltba, s érezzük a szerelmet. Elhitetjük magunkkal, hogy az az édes arc az ártatlanság glóriájától ragyogott. Hogy az a dobogó szív megértette a mi lelkünket. Hogy azok a versek, amelyeket akkor írtunk, az igazi szerelem himnuszai voltak.

Így leszünk szerelmesek, ez a szerelem!

Édes, mámorító orgonavirág, légy ezerszer áldva. Elhitetted velem, hogy valaha még én is szerelmes voltam!

Debreczen 1899. május 2.

a.

123. MAGUNKRÓL

Történt pedig egy szép téli estén, hogy szól vala hozzánk egy régi debreceni újságíró, Than Gyula szerkesztő.

- Fiúk, Debrecenben már elfelejtik, hogy újságírók is léteznek a világon. Szegeden is nagy a harag. A V. H. O. Sz. javára mindenütt rendeznek egy kis haszonnal járó újságíró-estélyt, csak mi hallgatunk némán, elmerülten. Csinálni kéne valamit!…

Szeget üte pedig ez a dolog a mi fejünkbe, s elmenénk a mi érdemes és szeretett elnökünkhöz, mondván:

- Mi urunk, szeretett elnök urunk. Nem jól van ez így, ahogy van. Csinálni kéne valamit!

Tetsze a beszéd az elnök úrnak, s készíte szívhez szóló, szép felhívást 300 debreceni előkelő hölgyhöz, kérve őket, alakítsanak egy rendező százas hölgybizottságot.

Hajlandóknak is mutatkozának erre vagy - tizenketten.

Program is volt már, minden is volt már, de az is bizonyos volt már, hogy - vendég lesz a legkevesebb.

Ennek már okai is voltak!

Először is a m. t. hölgyeink elvárták volna, hogy mind a háromszázójukat külön-külön egy fiákerező deputáció kérje fel.

Arra persze nem gondoltak, hogy mi, kik éppen a közönségért dolgozunk, nagyon nem érünk rá fiákerezni, azonfelül pedig örülünk, ha délutáni piccolóra telik. A fiáker a mi álmaink netovábbja, és a Pegazusra sokkal könnyebben fel tudunk kapni, mint egy kétfogatú bérkocsira.

No, de ez a kisebb baj lett volna.

Voltak más nehézségek is, mint ezt a Koncz Ákos címére küldött, többnyire illatos levelek bizonyíthatják.

A kis levélkék minden kifogására nincs időnk válaszolni, de egypárban nagyon furcsa kérdésecske vagyon:

- Mik azok az újságírók? Mi nem ismerjük őket. Nem járnak társaságba…

Nagyságos asszonyaim! Mélyen tisztelt debreceni társadalom (vagy társaság?) - ehhez már nekünk is van egy kis szavunk.

Ez a kérdés minket illet, s mivel még eddig nem válaszoltak reá, csekélységemnek kell nehány szóban megadni a választ.

Ámbár a debreceni újságírás nem valami alkalmas tér a jogos önérzet és a skribleri büszkeség megteremtésére, mégiscsak azt kellene válaszolnom, amit egy nemrég debreceni, most n.-váradi előkelő újságíró mondott.

Ez az úr, aki egy előkelő lapot szerkeszt N.-Váradon, mely várost, intelligenciát illetően, úgy körülbelül félszázad év múlva fog megközelíteni Debrecen, mondom, ez az úr magukról, a váradi zsurnalisztákról így szokott megemlékezni: a váradi szellemi arisztokrácia…

Pedig ez az úr nem nagyképű, öntelt “társaságbeli”, hanem egy önérzetes, becsületes tollú hírlapíró.

Hát ezt kellene nekem is válaszolnom. De ha megtenném, vagy nem vennék komolyan, s kinevetnének, vagy komolyan vennék, s megvernének. Mert ez Debrecenben így szokás. Hát nem is állok én elő a szellem[i] arisztokráciával. Egyszerűen azt mondom, hogy mi, újságírók, itt Debrecenben a gondolkodást és haladást képviseljük.

Ez a mondás bizonyára alkalmat fog adni nehány többé-kevésbé szellemes megjegyzésre, de gondolkozni még ezen sem fognak.

Nálunk a szellemi élet legmagasabb grádusa a hírlapolvasás, s a bírálatmondásnak csaknem egyedüli faja az emberszólás.

Szükségesnek tartom kijelenteni, hogy ezt én általánosságba[n] mondom, mint ahogy kivételeknek is muszáj lenni a “Magyar Athéné"-nek nevezett Debrecenben.

Debrecenben kifejlődött már a haladás külsőségének utánzása, de a distinkciótól még nagyon messze vagyunk, és félszázad óta egyedüli szellemi szecessziónk a “kis tükör” használaton kívül helyezése volt, sőt - mint hallom - ezt is “utánnyomatják” egy 1862-i példány után.

Nem kívánok bőven beszélni erről a kérdésről, de azt el kell ismerni, hogy a debreceni fiatal, tehetséges újságírógárda emberfeletti munkát végez annyi előítélet és ellenszenv között, és hogy a gondolkozási szervet ő képviseli a társadalomban, hogy ő fej, az bizonyítja legjobban, hogy gyakran ráteszik a vaskalapot!…

Így van ez, nagyságos asszonyaim! És hogy társaságba nem járunk? Ez már igazán gyerekes kifogás. Hisz könnyen érthető. A “skribler-nép” nem tűr lenézést, s ezt a lenézést el is kerüli. Ahol őket meg nem értik, ott becsülni sem tudják. Azután más is van a dologban. Mi nem vagyunk tucatemberek, s amik vagyunk, azzá nem a szabó tett bennünket, hanem a saját tehetségünk. Mi nem válthatunk naponként háromszor ruhát, minekünk sem időnk, sem pénzünk, sem kedvünk nincs a divattal milliméternyi pontosságig lépést tartani. Márpedig a mi társaságainkban ez a legfontosabb! Ez az én rövid válaszom a nagyságos asszonyok rólunk kifejezett véleményére.

És hogy ezekért az igaz szavakért minden harag énreám zúduljon, azt is kijelentem, hogy amit írtam, az nem a Debreczen szerkesztőségének, hanem saját magamnak a véleménye.

Ámbár igaz, hogy nagyon sokan osztják.

Debreczen 1899. május 4.

Dyb.

124. FEKETE MÁJUS

Ez igazán nem szép a Májustól. Mennyi dicséretet zengtünk el már róla. Ráfogtuk, hogy ő a fény, az illat, a szerelem s poézis hónapja. S mi igaz ezekből a ragyogó tulajdonságokból? Amit nem is vártunk: hideg, őszi eső és csúnya sár.

Már a hónapokban is csalódunk. Ha a világfájdalmas hangok illenének a mi századvégi gondolkozásunkhoz, ez a májusi ősz elmondathatná velünk a régi panaszt: megváltozott már minden…

…A nagytemplom mögötti kertben egypár orgonabokor virított. Rakva volt virággal, illatos, kábító orgonavirággal.

Tegnap már nyílott, ma már a sárba hullt mindenik kicsi, illatos kelyhe.

Pedig de másképpen számítottunk. Az orgonavirág, ez a szerelem-sejtő, édes illat körül szálldos, elkábít bennünket. Azután nyílik az akác. Az akácvirág a szerelem hónapjának igazi virága. Elbódít, megejt, szeretni késztet vértkergető, fojtó illata, s egy édes illatmámor, egy boldog szerelmi álom lesz ez a szép, ragyogó, fényes poétikus Május…

…Az ablakon kopog az esőcsepp…

Május?… Fény?… Illat?… Szerelem?… Hol maradtok?… Sár, csúnya sár van, fekete, hideg, őrült, szecesszionista lett a május.

Vajon nyílni fog az akácfavirág?… Vajon már a hónapok is megcsalnak bennünket?…

Igazán nem szép a májustól, hogy így becsapott. Mikor mennyi verset írtunk róla.

Debreczen 1899. május 8.

(a.)

125. SZOLNOK-DOBOKAI HAGYATÉK

Mikor az ország szolnok-dobokai szellemtől áthatott főispán-miniszterelnökét legkegyel me sebben elbocsátották, a fél- és negyedhivatalos lapok - élénk emlékezetben lévén holmi kis szub venció - éktelen jajgatásba törtek ki. Vége van a liberalizmusnak, vége van a demok ráciának! Ilyen panaszok váltak ki a hírtelen támadt s hírtelen lecsendesedett hangzavarból.

És semmi sem jellemzőbb a közvélemény és az igazi közvéleményt képviselő független sajtó türelmére, mint az, hogy ezt a hazug panaszt nem sietett minél gyorsabban a szubvenció miatt siránkozók falánk torkába fojtani.

A panasz persze nem tartott sokáig. A dobokai nagyság alig észrevehető atomságig törpült. Új Mekkája lett a “mindenkiben hívők”-nek, s a miniszterelnök megbukott, éljen az új miniszterelnök! - fordították ki a régi, de mindig igaz francia közmondást.

Tehát Bánffy volt az utolsó, nemcsak alkotmányos, de liberális és demokrata miniszterelnök is. Így kürtölték ezt világgá a Bánffyért és Bánffytól élő lapok.

…Néhány nappal ezelőtt a miniszterelnöki büró aktacsomói közt két pikáns okmányt fedeztek volt fel. Az iratok két úriember tervbe vett kitüntetéseiről szólnak. Az egyik báró, a másik kir. tanácsos lett volna, ha közbe nem jön az a nem várt, bolond dolog, hogy a vezetésre hivatottabb politikusok kezdtek megundorodni a Bánffy-rendszer erkölcstelenségeitől.

Hogy ki ez a két úr, biztosan tudni nem lehet. Bizonyosnak csak az látszik, hogy gazdag pénzemberek, kiknek vagyoni helyzetök megengedi azt a luxust, hogy báró, illetve kir. tanácsos legyenek.

Ezt a két urat igazán sajnálni lehet. Hányan voltak szerencsésebbek, mint ők. És éppen őróluk volt megírva, hogy nem gyarapíthatják a Bánffy kitüntetettjeinek díszes névsorát.

Kolosszális csapás ez Magyarországon. Két úriember, kik többször szerepeltek a lapok közjótékonysági rovatában, kik bizonyára “közügyek terén” is érdemeket szereztek, s azonfelül pedig a pártkassza céljaira is beszolgáltathatták szerény garasaikat - mikor már új névjegyeiket is megcsináltatták, szépen hoppon maradnak.

Bizony bosszantó dolog ez a demokrata Magyarországon. Tudniillik mi demokraták vagyunk. Nálunk dühöng az egész világon a legfurább demokrácia. Mikor a kor parancsa megszüntette a rendi kiváltságot, egész demokrata színe volt Magyarországnak.

Ezt a színt aztán alaposan megreparálták a kiegyezés óta egymást felváltó kormányok. A régi nemesség, mely jogairól, tradícióiról önként lemondott, nem volt elég jó. Csináltak új nemességet börziánerekből, gazdag kalmárokból, vicinalistákból s az Isten tudja, még micsoda nációkból. Így munkáltak régi kormányaink az egységes magyar társadalmon s az ezen felépíthető magyar nemzeti államon.

Most aztán igazán csehül állunk. A demokrácia nevében van három uralkodó osztályunk: a régi és a csinált nemesség, a főbürokraták és a pénzemberek. Valóban igazat kell adnunk egy fényes tehetségű, bár politikai tekintetben megbízhatatlan magyar politikusnak, ki ezt a kort a szellemi kiválóság jobbágykorának nevezi. A tulajdonképpeni intelligencia leszorult a vezetőhelyről, leszorították a rendszer emberei: a vicinálista és provizionista nemesek!…

A szolnok-dobokai politikus két elintézetlen aktát hagyott utódjának. Ez a két elfelejtett kinevezés egy gyalázatos rendszert jelent. Meglátjuk, hogy intézi el azokat Széll Kálmán.

Lehet, hogy a két urat mint hagyatékot átveszi az új miniszterelnök is. Lehet, hogy a hivatalos lap nemsokára nemcsak ennek a két hagyatékolt úrnak, hanem még soknak fog hozni örömet. Minálunk minden lehetséges.

Mi maradunk tovább is demokraták; de gyártjuk az új nemeseket és kir. tanácsosokat, biztosítjuk az új választásokat.

Az aztán egészen más dolog, hogy a mi gyönyörű demokrata voltunkon az egész világ nevet. Hiszen fődolog a választás, nemesítés, kir. tanácsosság, provízió - no, meg hát a demokrácia is!…

Debreczen 1899. május 9.

A. E.

126. A SZÍNISZEZON VÉGE

Pénteken már mennek a színészek, bezárul a színház, vége a színiszezonnak. Szeretném így írni: hála Istennek, vége van.

Én a magam részéről nem érzem azt az elégikus hangulatot, melyet elváláskor, búcsúzáskor érzeni szoktunk.

Ha végiggondolom a hosszú nyolc hónap tarka színházi eseményeit, alig-alig találok olyan mozzanatot, amely kedves emlékre hangolna.

Most azonban nem akarok a színházi vezetőségről írni. Hibáiról, botlásairól majd írni fog másvalaki e lap hasábjain rövid idő múlva.

Egypár őszinte szót intézek azokhoz a kedves bohémekhez, kiket ezer veszekedés dacára is igazán szerettünk, s akik elvégre is nem tehetnek róla, hogy az ő igazgatójuk Komjáthy János, és hogy színügyi bizottság is van a világon!…

Az ő távozásukat már igazán sajnáljuk. Nem a színiszezont, csak őket.

Itt állanak előttem sorban. Locsarekné Némethy Gizellának ez volt az utolsó színházi éve. Gyönyörű sikerekben gazdag pályára tekinthet vissza, s alig van kedveltebb tagja a színtársulatnak, mint ő már régi idő óta. Hisszük, hogy mint vendég, sok derült percet, élvezetet fog még szerezni az őt szerető debreceni közönségnek.

De nemcsak neki emlékezetes ez az elmúlt színi szezon. Sok sikerre nézhet vissza Komjáthyné is, ki legutóbb is meghatott bennünket Stuart Mária szívhez szóló jámbusaival.

F. Kállay Lujza nem ebben a szezonban lett a közönség kedvence. Az volt eddig is, és most is az maradt. És a közönségnek jó ízlése van.

Kiss Irén sem válik meg tőlünk. - Rosszul is tenné. Nem kap olyan helyet, ahol úgy szeretnék, mint nálunk szeretik.

R. Serfőzy Zseninek volt egy összetűzése a kritikával. Most már megmondhatjuk: ő volt a megsértett. Ez az összetűzés volt az első és az utolsó. Az ő művészetét, haladását mindnyájan örömmel szemléltük.

T. Halmy Margit az volt e szezonban is, ami eddig: a mi nagy művésznőnk, aki - félünk - nemsokára itthagy bennünket. Akármint sajnáljuk is, különb teret és környezetet kívánunk neki a debreceninél. S ami a fő: jobb direktort is!

Fáy Flóra okosan felejtett, s ügyesen tanult. A legjobb úton halad, hogy a művészet varázstitkát: a természetességet és igazságot felfedezze.

Szabó Irma még mindig szép sikerrel tölti be a naivai szerepkört. Kedves orgánumával, kislányos megjelenésével még mindig meg tudja hódítni a közönséget.

A férfiak közül különösen négyen: a szép tehetségű és folyton haladó Szacsvay, a bámulatosan sokoldalú és ügyes Rubos, az örökre víg és mindig művészi Sziklay s a rendkívül intelligens Tanay számíthatnak állandó rokonszenvre. De ezt Karacs is nagymértékben megérdemli.

Ezeket sajnáljuk, s ezeket várjuk örömmel vissza.

Ami a színiszezonban értékes volt, azt nekik köszönhetjük, és az eltávozottak közül egypárnak. Ők valamennyire feledtették azt a botrányos vezetést, melynek fő okozója Komjáthy, eredménye pedig a közönség elhidegülése.

Milyen szívesen gyönyörködnőnk az ő játékukban, ha jobb vezetés és jobb környezet volna.

Így pedig kénytelenek vagyunk tőlük fájó búcsút venni, s bocsássanak meg nekem - felsóhajtani: hála Istennek, vége a színiszezonnak!

Debreczen 1899. május 9.

Dyb.

127. TÜNDÉRLAK MAGYARHONBAN

Tegnap este - a színtársulat nagy része Nyíregyházán lévén - kisegítő darab gyanánt egy régi hüperromantikus zagyvalékot adtak elő a társulatnak ittmaradt s kóristákkal támogatott tagjai.

Az előadás végtelenül kedélyes volt. Különösen hatásos mozzanatok voltak azok, mikor a súgót a karzaton is jól hallották, s egyes szereplők még így sem tudták elmondani szerepeiket. A közönség derült hangulatban volt, s egy-egy érdekes “besülést” kitörő jókedvvel fogadott.

Komoly érdekességet az előadásnak két kedves művésznő ünneplése kölcsönzött. - Kállay Lujzát és Serfőzy Zsenit virággal és kis levélkék, drága (ötpecsétes) kis levélkékkel lepték meg tisztelőik, s a kapott tapsviharokra mindketten, de főképpen Kállay Lujza, igazán érdemessé tették magukat.

Rajtuk kívül még Ferenczy érdemel őszinte dicséretet. Határozottan kitűnő népszínműalak. Csak a duettekre vigyázzon jobban, az Isten áldja meg!

Szathmáry nem is olyan rossz színész, ha nem mucsaiaskodik. Tegnap megérdemelte a tapsokat.

Egy kezdő színésznő: Lukács Ilonka tegnap lépett fel először számbavehető szerepben. Játékáról nem szólunk, még nem állja ki az őszinte kritikát. Valamint nem szólunk a többi szereplőkről sem.

Debreczen 1899. május 10.

(a-e.)

128. A HÉTRŐL

Érdemes úttörőnek lenni - mondta volna Bessenyei György vitéz gárdista uram, ha véletlenül életében jutott volna egy kis elismerés neki. No, de hát az elismerés mégiscsak kijutott, bár száz rövid esztendőt késett. - Micsoda kis idő száz esztendő azoknak, akik a halhatatlanság pálmájáért küzdenek!…

Mi már haladtunk sokat a Bessenyei kora óta. Nem várjuk meg nagyjaink halálát. Példa volt rá szegény Reviczky Gyula. Mikor a tüdeje félig elrothadt, felfedezték benne a nagy költőt, még pénzt is adtak neki, hogy utolsó napjaiban gond nélkül ábrándozhasson azon nagy és szép gondolat felett - hogy mégiscsak felséges dolog magyar írónak lenni!

A nyíregyházai Bessenyei-ünnep fényesen sikerült.

Debrecenből voltak künn vagy ötvenen, s - csodálatos dolog - mind jó egészségben tértek vissza.

Mert hát az ünnepélynek volt egy kis bibije. A vendégeknek ígértek szállásról és étkezésről való gondoskodást, persze egyik sem volt meg. Hálni egyáltalában nem háltak, enni - enni pedig csak bibliai módra lehetett. Úgy emlékszem, hogy a Bibliában van arról szó, hogy ötezer ember, nem is tudom, milyen kevés halból és kenyérből jóllakott. Debreceni embernek pedig nagyon fontos a gyomra. Mi hozzászoktunk a Milöckerék jó konyhájához, s igéből, de még halból sem tudunk jóllakni.

Úgy halljuk különben, hogy maguk a Bécsből lejött gárdisták is csak a vendéglő söntésében jutottak vacsorai helyhez. No, hát legalább maguk is látták, hogy a gárdistát csak halála után becsülik meg.

A hét legnagyobb eseménye: a színiszezon vége.

Áldozócsütörtökön volt az utolsó, a búcsúelőadás.

Hejh! milyen búcsúelőadásokat láttam én már.

Mikor egy-egy szezon végén Krecsányi Temesvártól búcsúzott, micsoda ovációknak volt tanúja a temesvári színház. Még a vonathoz is ezernyi ember szokta kikísérni az útrakelő truppot. Az igaz, hogy Krecsányi a szeretetet megérdemli. Viszont az is igaz, hogy Komjáthy János nem érdemli meg.

A búcsúelőadáson ő is játszott. De tapsot nemigen kapott. Csak az állóhelyre beállított klakk s egypár jelenlevő színügyi bizottsági tag tapsoltak neki. Ezeknek pedig ez kötelességük.

A társulat tagjainak egy részét sajnáljuk. Sok életet, színt és poézist vittek el Debrecenből. Vittek azonban még egyebet is. Fáy Flóra elvitte egypár “aranyifjú” szívét, Szabó Irma egy nemzeti színű szalagos babérkoszorút. Halmy Margit a férjét, Kállay Lujza pedig a világ legszebb két szemét. Ritkán lehetett annyi szomorú arcot látni, mint színészeink távozása napján. Hja, a titkos imádók száma légió!

A közvilágítás ügye napról napra jobban foglalkoztatja Debrecent. Ördöge van annak, aki tisztán lát ebben a kérdésben. A lapok is ezer hangon írnak róla, az “intéző körök” sem tudják, mit tegyenek. Szóval lehetetlen volna ezt a rossz viccet meg nem csinálni: A közvilágítás ügyét sötétség borítja.

Az augsburgi társulat különben erősen drukkolhat; fűt-fát ígér. Még toronyórát is. Azaz világító toronyórát. Debrecen 5311 lumpja nevében mondom: ez nagyon üdvös volna.

Bethlen-ünnepélyt rendez a főiskola ifjúsága. Van nagy lótás-futás, táviratozás, védnökkérés, ódaírás s óriási szereplési viszketegség. Naponta 3-4 tudósítást hoznak a helybeli lapokhoz, melyben mindig az a fontos, hogy X. vagy Y. úr roppantul “fáradozik az eszme érdekében”.

Hát hiába, ifjaink is tanulnak a jó példából. Haladunk a korral, s a fő dolog mindig és mindenütt szerepelni.

A politikai turfon érdekes verseny van. A klerikális úrlovasok futtatnak. Megint a liberalizmus fáj nekik, meg az is, hogy a szószéken nem lesz szabad politizálni a hecckáplánocskáknak. A verseny elég érdekes volt, de a klerikálisoknak nem sikerült a lófej-előnyt behozni. Egyelőre ismét várakozó álláspontot kell elfoglalniok a hitbuzgó uraknak. Várják meg, míg Lueger beváltja ígéretét - s “bemasírozik”!…

A nyárban tartunk már. Tizenötödikén már orfeumunk lesz, s megkezdődnek nemsokára a fürdőzések is.

Csodálatos dolog, milyen erős kapcsolat van a fürdőzések és az orfeumok között! A láncszemeket a szalmaözvegy férjek képviselik. Márk Endrének (sajnos ezt a nevet mindnyájan ismerjük) hivatalos lapja lesz. - Megvette a Debreczeni Ellenőrt, s “kormánytól és pártoktól független” lapot szándékozik belőle csinálni. Hogy mondja az orfeumi refrén? Kenn dósz!…

Megint egy rossz viccet mondok, s így méltóan zárom be a hét krónikáját. Debrecenben éppen az a baj, hogy sok a lap(p), kevés a fóka.

Ez azonban mellékes. A fő dolog az, hogy amit csúszva-mászva el nem ért valaki, érje el a sajtó segélyével.

Többet lappal, mint - kalappal!…

Debreczen 1899. május 13.

Dyb.

129. A NŐK JOGA

A múlt héten egypár fővárosi és vidéki lapban érdekes hírt olvastam.

Abbáziából jött a vonat. Egy, a sínek melletti hegyről hatalmas kőszikla gurult le, mely a vonatot érte, s néhány kocsit összezúzott.

A vonat hosszú késés után indulhatott tovább, s csakis úgy, hogy az utasokat valósággal összeszorították.

Ebben a hírben nem az az érdekes, hogy egyik kocsiban a legérdemtelenebb közvitéz: Tisza Kálmán is benne ült, hanem egy sokkal fontosabb körülmény.

Egy előkelő pesti úriember egy magános szakaszban ült. A katasztrófa után azt kívánták tőle, hogy helyét a megroncsolt kocsikból kiszorult hölgyeknek engedje át.

Az én úriemberemnek persze több esze volt, s helyét nem volt hajlandó átadni. Erre egy fiatalember - hasonló a debreceni aranyifjúságunk sok üresfejű alakjához - egész gavallérosan a fejéhez vert egy poharat, s társaival együtt kidobta megfizetett szakaszából az illető urat.

Meg vagyok róla győződve, hogy a debreceni hölgyek egy része szívéből tapsol ennek a snájdig gavallérosságnak, de én, ki már annyiszor helyeztem magam szembe minden korlátolt felfogással, minden erőmből tiltakozom most is a gavallérosságnak ilyetén való megnyilatkozása ellen.

Tiltakozom pedig a legprimitívebb igazság alapján. Az az úr megfizette a helyét, s nincs olyan körülmény, mely az ő akarata ellenére, mások kedvéért, helye elhagyására kényszerítse.

Mi látjuk - még az Európától hátramaradt Debrecenben is - azt a hatalmas áramlatot, mely az asszonynépség egyenjogosításáért küzd.

A feministáknak igazuk van. A nőben felfrissítőt, erős támaszt fog nyerni az emberiség, s csak évezredes korlátoltság nézhette nyugodtan azt a lekötött erőt, mely a nőben elveszett.

De ha igaza van a mai modern kor minden tálentumos harcosának - mire való a középkor őrült, romantikus lovagiassága mellett lándzsát törni?… Mire való a nőnek kiváltságokat osztogatni, mikor azokhoz a jogot már akkor eljátszotta, mikor az első emancipácionális törekvésének tanújelét adta?…

Valóban, csakis elmaradt, korlátolt, a mienkhez hasonló nevetséges társadalmi élet tarthatta fenn azt az abszurd teóriát, mely magát lovagiasságnak nevezi, de tulajdonképpen vérig sértő vélekedés a mi erős, öntudatos asszonyainkról!…

Uraim, m. tisztelt ripők Uraim! A lovagiasság nem pohártörésben, de nem is könnyelmű párbajokban nyilvánul.

A mi asszonyainkat nem kell félteni. Azok megvédik saját magukat. Poharat sem kell törni, meg nem érdemelt s meg nem fizetett előnyt sem kell a mi asszonyaink számára kierőszakolni, mert azok tudják, hogy mit kell nekik tenniök!

És ha már pohártörésről van szó, ezt már igazán bízzuk az asszonyokra. Ez már az ő igazi, privilégizált joguk!…

Debreczen 1899. május 16.

Dyb.

130. ORFEUM

Megnyílt tegnap az orfeum.

A Gambrinus sörcsarnokban ütötte fel szellős sátorát a leglengébb Múzsa, szépszámú tiszte lőket vonzva magához.

A fővárosi sajtó annyi váddal illeti szegény artistákat, hogy nekünk, szerény vidéki skriblereknek nem volna szabad védelmükre kelni.

És én mégis azt teszem.

Nincs butább dolog, mint elzárkózni attól, mit embertársaink nagy része favorizál.

Puskin megírta már, hogy szamár dolog bő szabású kabátot hordozni akkor, mikor minden úriembernek szoros mértéket vesz a szabója.

Én sem ítélem el a közönséget, mert Shakespeare-től Somosyig esett. Az idő s a kor szükséglete úgyis csak a közönségnek adna igazat. Elvégre is Maupassant és Armand Sylvestre nem a klasszikus színházi előadásokat készítették elő. Ők valami mást akartak.

Olyat, ami nemcsak felizgatja ezt a fásult, enervált közönséget, de talán meg is rendíti!…

Mert bizony, bizony, aki még a mi korunkban is hajlandó nemes morált keresni az eseményekben és dolgokban - azt bizonyára éppen úgy feltalálja egy sikamlós kupléban, mint megjegyzi Ibsen Nórájában.

A dolog úgy áll az orfeumokra nézve, hogy csak a szőrszálhasogató ósdiság emelhet ellene szót. Szót emel, agitál, tiltakozik - de este ő maga is örömmel hallgatja ezt a csinos refrent:

“…Most már tudok licitálni!”

Debreczen 1899. május 16.

(ae.)

131. TÓTH BENŐÉK

Tóth Benőék rendesen pénztárnokok szoktak lenni, s a gondjukra bízott közpénzt többnyire elsikkasztják.

Dicsekvésnek ne lássék: az egész világon nincs annyi sikkasztó, mint ebben az ezeréves, szép magyar hazában.

Nem is város, amelyiknek nincs meg a maga külön sikkasztója, s már nem messze van az az idő, mikor a jövő Kriványjáért hét magyar város fog versenyezni.

Szóval az álladalmi és társadalmi élet egyik mezején sem értünk el olyan gyönyörű rekordot, mint a sikkasztás terén.

Örök hála legyen ezért a haladásért a Tisza-rendszernek, a kortes főispánoknak, a gyönyörű magyar “közéleti erkölcstan”-nak, no meg - Tóth Benőéknek is.

Tóth Benőék, mikor elverik a saját pénzüket, s így financiális vizsgát tesznek, rendesen pénz tárnoki állást kapnak. Megyénél, városnál, községnél, árvaszéknél, nyugdíjalapnál, egyszóval valahol.

Itt aztán kezükbe kerül mindennemű pénzkezelés, s amennyiben nálunk megvan az a kedélyes szokás is, hogy választások alkalmával vesztegetni szoktak, kezükbe kerül a hivatalos jelöltek megválasztására küldött, bizonytalan eredetű, de tekintélyes összegek kezelése is.

Tóth Benőék ebből a pénzből szabadon garázdálkodnak. A főispán urak gavallérosan ejtik meg az elszámolást. Tóth Benőék szépen zárhatják le üzleti könyveiket.

Mikor aztán a választások elmúlnak, s valamelyik kegyelmes úr zöld fiát sikerült mandátumhoz juttatni, a pénztárnok urak filozofálni kezdenek. A Wertheim-szekrény mellett erre is ráér az ember.

A pénztárnok úr filozofál. Hogy is jutottam én pénzhez? Én a főispántól kaptam, a főispán a kegyelmes miniszter uraktól, a miniszter urak pedig - valahonnan. Bizony-bizony ez nem valami tisztességes pénz. Túl is adok rajta hamar. Ámbár a főispán úr gavallér ember, a miniszter urak pláne nem is lehetnek mások, mint becsületes emberek, én szintén becsületes ember vagyok ebben a feltétlenül illusztris társaságban. Különben is azért van a pénz, hogy elköltse az ember…

Így filozofál a pénztárnok úr, s ettől a filozófiától egypár lépés van a sikkasztásig.

Ez is megtörténik felsőbb protektorátus mellett.

Nem azt akarjuk ezzel mondani, hogy a főispán uraknak részük van ebben a manipulációban. De hogy tudjon a főispán szigorú felügyeletet gyakorolni a felett az ember felett, kivel olyan nem nagyon erkölcsös konnekszusban állott?

A sikkasztásokat nem Tóth Benőék csinálták. Csinálta azt az a rendszer, melynek vezetőit leverték, de hívei még régi helyükön maradtak.

Tóth Benőék száma még mindig szaporodni fog. Az új rendszerben benne vannak még a régi emberek. S folyik a munka szépen, az Egyesült Államokban nemsokára egy népes gyarmat fog alakulni: a magyar sikkasztók gyarmata…

Pusztuljon a régi rendszer minden szégyenköve! Tűnjék el kortes bandájával, vicinálistáival, strébereivel, főispánjaival, Tóth Benőivel együtt!

Mert így valóban úgy lesz, hogy a jövő térképén Magyarország helyén egy fehér folt lesz, ezzel a felírással:

“Ez Magyarország volt, de elsikkasztották…”

Debreczen 1899. május 17.

A. E.

132. A HÉTRŐL

A Vatikán duzzog. Ez a hét legnagyobb eseménye. Amiért duzzog, az már nem olyan nagy dolog. Nem hívták meg a hágai konferenciára. Hágán [!] ugyanis most az összes államok küldöttei konferenciáznak. - A fehér cár világbéketervét vitatják meg. - Szinte bizonyosnak látszik, hogy az atyuska terve még nagyon sokáig terv fog maradni. Talán ő maga sem veszi komolyan az egész kongresszust. Komolyan csak a Vatikán veszi. Még a nagyorrú Ferdinánd kis országa is két küldöttel vesz részt Hágában, csak ő nem, csak őszentsége nem. Bizony, bizony, az égi hatalom gyenge kárpótlás az elvesztett földi javakért.

Ugron Gábor az interpellációval belekötött Montenegróba. Ugront is a hágai kongresszus bántja. Annyi tény, hogy a jövő korrajzírójának nagyon érdekes adat lesz ez az interpelláció. Meg fogja majd írni, hogy a XIX. század végén volt egy magyar politikus, aki úgy szórta a mennyköveket, mintha Jupiter tonans lett volna. Ennek a nagy ellenzéki férfiúnak azonban a Széll-kormány alatt az volt a legfontosabb dolga, hogy leintse a fekete hegyek országocskáját. Óh, változó idők!…

Budapest örömmámorban úszik. Előbb a trónörökös, most pedig az udvar több tagja látogatta meg a székesfővárost s annak fényes mágnásfészkét: a Park Clubot. A nép pedig - mint Arany mondta: az Istenadta nép - éljenez, tombol lojális örömében. Ő ugyan csak az elrobogó fogatokból látja a ritka, fenséges vendégeket, de hát nem nagy boldogság ez így is?

Olyan kevés kell nekünk, hogy boldogok legyünk. Ha nem bántanak, már mindjárt örülünk. A bántalmat meg könnyen elfeledjük. A nagyváradi kormánypárti Szabadság is bántó hangon támadt legközelebb Széll K. ellen. Valóban meglepő dolog, mikor félhivatalos lap kormány ellen támad. A Tiszák azonban sok meglepetést csináltak már eddig. A Szabadság cikke mögött mindenki megsejtette a vén bakancsos Tisza Kálmánt, aki tényleg úgy halad a ripőkségben, mint a Lili márkija. Napról napra merészebb lesz.

No, már Hajdú vármegye megfontoltabban cselekszik. Ő tényleges miniszterelnök ellen sohasem foglalna állást. Nagy volt Szapáry, nagy volt Bánffy. Addig t. i., míg kormányon voltak. Most már csak Széll K. nagy. Övé a hatalom, s övé a főispáni szék is.

És Hajdú vármegye éppen úgy bízik a fúziót megalkotó, új rendszeren dolgozó Széll Kálmánban, mint ahogy bízott a régi rendszer megátalkodott Bánffyjában pár hónappal ezelőtt.

A Debreczeni Ellenőr, a helybeli mameluk lap, ezt az eljárást úgy magyarázza meg, hogy a szabadelvű párt nem űz személypolitikát!… Óh, nem! A világért sem!… A szabadelvű párt amellett van, akinél a hatalom. A személyek s elvek előtte teljesen mellékesek!…

A színügyi bizottság egyik ténykedése felett mondott rövid kritikát a Debreczen legutóbbi száma. Többek között egy ismert főmameluk nevét is megemlíti olyanformán, hogy Debrecenben minden az történik, amit ez az úr akar.

Hát ez sajnos, hogy így van. Abnormális dolog, aminek rövid időn meg kell változni.

Egyelőre azonban minél kevesebbet foglalkozzunk evvel a kapaszkodó úrral, mert még el találja hinni, hogy ő valóban nagyon fontos személyiség, s nem a hozzá hasonló alakok által teremtett silány viszonyok, hanem a saját tehetsége folytán jutott szerephez!…

Nagy ünnepet ül holnap a kereszténység. Nagy ünnepet, a szentlélek kitöltésének, pünkösdnek ünnepét. Nem hiszem, hogy nagyon készültünk volna e gyönyörű ünnephez. Nem tudunk mi már ünnepelni. Legkevésbé tudjuk pedig ennek az eszmetűzben égő apostolság, a felemelő lelkesültség szent ünnepének jelentőségét felfogni.

Ez a kor… most a sablonos morálprédikáció jöhetne a kor ellen. No, de az unalmas dolog volna, hagyjuk a filozófusoknak. Ők ítéljenek a kor hibái felett. Gondolkozzanak a gyógyszerekről is, mert az életundor egyre jobban hódol. Alig van nap, hogy öngyilkosságról ne tudasson bennünket a csilingelő szerkesztőségi telefon.

Az öngyilkosok legnagyobb része még alig haladta túl az élet tavaszát. És mikor a ragyogó, szerelmes május ezer virágot kínál nekik, ők kimennek a virágok közé - meghalni. Bolond dolog, de hátha nekik van igazuk?!

Mi egyelőre még örülünk az életnek. Megejt bennünket a májusi napfény, elbódít az akácvirágillat, s elfog a szerelem vágya. Ki tudja, talán minket is, kik most mohó vággyal űzzük az élet örömeit, elfog bennünket nemsokára szerelmi vágy helyett az élet mélységes undora.

És akkor nem bölcselkedünk sokáig, hamar határozunk. És akkor rólunk fog írni a hét krónikása, s mimiattunk fognak szaladni a közönség számára szenzációt hajhászó fürge riporterek…

Debreczen 1899. május 20.

Dyb.

133. HAZAFISÁG ÉS KEGYELET

Az a határozat, mely az emlékkerti kőoroszlánt szívesen el engedi vitetni, de az új emlékfelállítás kérdését bizonytalan időkig tanulmány tárgyává óhajtaná tenni: csak egy tünet, egy korrajzi adat.

Azt a régi igazságot bizonyítja, hogy Debrecen csak az idegen szemében erős, hazafias és magyar - valóságban pedig a sok tucat közül egy: áldott termőhelye a kormány iránti bizalomnyilvánításnak, hiperlojálizmusnak és kegyért esengő mamelukoknak.

Fáj ez a beismerés, de így van.

Amik itt nap nap után történnek - mind ezt bizonyítják.

Hogy a városi és megyei gyűléstermek szégyenletes eseményeinek legyen egy méltó epilógjuk, Debrecen város jog- és pénzügyi bizottsága javasolja a nagy idők egyetlen emlékének: az emlékkerti kőoroszlánnak az elszállítását.

Nem vallja be, hogy ez a tulajdonképpeni cél, hanem a jól ismert “kérdés-tanulmányozás”-sal akarja végképpen elsekélyesíteni egy Debrecenhez méltó szabadság-emlék felállítását.

A fogás nem új. Az efféle fogásokat és kifogásokat ismerjük minden olyan esetben, mikor a szolgaiasságban született lojalitás érdemet akar szerezni abból, hogy nem tud, nem akar hazafi lenni.

Ott van a budapesti Kossuth-szobor példája. Fényesen bizonyítja, nagyon fényesen, azt a kegyeletlen, hazafiatlan gondolkozást, amelyből - úgy látszik - példát merítettek Debrecen “intéző” körei is.

Eddig csak azt hallottuk mindig, hogy feledni kell, most már emlékezni sem lesz szabad. Nem. Mert félnek bizonyos urak, hogy az ő gutgezinnt voltukra árnyat fog vetni, ha megmutatják, hogy ők magyarok és hazafiak.

Ettől félnek bizonyára azok is, kik a főiskola oratóriumában nem engedik az ifjúságnak azt az emléktáblát behelyezni, mely a szabadságharc nemzetgyűlésének tanácshelyét jelölné meg.

A kőoroszlánt vigyék ki a városból, az emléktáblát helyezzék el az emeleti folyosó falába!…

Ilyen a mi kegyeletünk. Ilyen a mi hazafiasságunk.

A szívünk örül, hogy a bécsi Albrecht-ünnepélyen a magyar lobogónak is hely jutott, de a mi nagyjaink: a legnagyobbak s a magyar história legnagyobb kora a feledés homályában maradhatnak.

Az emlékkerti kőoroszlán kérdésének csak egy megfejtése lehet.

A kőoroszlánt - jól van - helyezzék a jeltelen honvédsírok felé. Régi cél, régi terv, s az emlékmű ott is méltó helyen lesz.

De ez addig meg nem történhetik, míg Debrecen városa ki nem mondja egy Debrecenhez s a nagy időkhöz méltó szabadságszobor haladéktalan felállítását!…

Ezt nem lehet elütni sem pénzkérdéssel, sem “tekintetek”-kel, sem - tanulmányozással!…

Több hazafiságot, több kegyeletet kérünk az illetékes faktoroktól. Örök szégyen lenne, ha éppen a nagy idők félszázados évfordulóján dokumentálná a legmagyarabb város azt a harminckét év óta egyre terjedő hazafiatlanságot, amit úgy hívnak, hogy - osztrák-magyar hazafiasság!…

És még egy kérdést. Hát a debreceni Kossuth-szobor ügye is olyan sorsra fog jutni, mint a budapestié?… Akik a szegény kőoroszlántól is félnek, hogyne félnének annak az embernek a szobrától, ki Debrecenben volt a legnagyobb, s kinek debreceni működése alatt volt legnagyobb Debrecen!!…

Debreczen 1899. május 27.

A. E.

134. A HÉTRŐL

Kitör belőlem az újabban fékentartott poéta, s írok egypár sort a szép, a szerelmes, a poétikus májusról. Versben úgysem írhatom meg. Lapunk nem közöl olyan verset, amely egyik hónapot a másik rovására dicséri. Pedig a május mindeniknél szebb, mindeniknél poétikusabb. És milyen hatalmas a maga ifjú, virágos buja életével. Hogy hív, hogy csalogat bennünket ki a szabad természet ölére, hova olyan ritkán járunk mi: a bürók és kávéházak kormostüdőjű gépjei.

Az egész pünkösd búcsújárás volt. Sőt még a hét esőtlen köznapjai is. Mindenki künn volt az árnyékos, gyöngyvirágos Nagyerdőn, s volt bizonyára olyan ember is, aki rájött, hogy ez sokkal árnyékosabb hely, mint a kávéházak előtti kert, hol ugyancsak kell kérni Henriket, hogy adjon mellénk egy leándert, hadd nyaraljunk, miként Heltai Jenő úr előttem régen megírta.

A hét elég eseménydús volt. Sajnos, hogy csak pár szóval írhatok róluk. Reám van parancsolva: a legrövidebben.

Szép kisleányok! A maguk kedvéért a jogász-majálist említem legelébb. Bizonyára nagyon jól mulattak ott. A jogász urak ügyes emberek. Tudnak mulatságot rendezni fiatalos kedvvel s deficitet fizetni az “öregek” pénzével. Úgy hallom, most is van egy kis deficit.

Lám, a Bethlen-ünnepély nem járt deficittel. A vonzó program nagy közönséget gyűjtött össze, amit persze meg is érdemeltek olyan szereplők, mint Sipulusz és Szabolcska Mihály.

Már negyedik napja tart az egyházkerületi közgyűlés. Az első napon papokat szenteltek. Nyolcvan új pap s mennyi régi! Néhány napig a kálvinista Rómában is volt annyi pap, mint a pápistában. A gyűlésen Tisza Kálmán is részt vett. Elnéztem összetört alakját, ősz fejét, igénytelen külsejét, s minden jogos ellenszenv dacára olyan respektus-félét éreztem az iránt az ember iránt, ki olyan sokáig s olyan erőszakkal fenn tudta tartani magát mint a magyar kormány vezetője…

Az emlékkerti kőoroszlán ügyében ismét össze kellett tűzni lapunknak a Márk úrék lapjával. Tudósítónk modorát rója meg a D. Ellenőr. Pedig nem a modor fáj neki, melyet ő nincs hivatva megbírálni, hanem a kőoroszlánról szóló cikk egy kitétele. Bizonyos úr “…szellemétől megsavanyodott kupaktanács”. Ugye, ez fáj?…

Végül egy kis szenzáció. Az aranyos Klárika megharagudott a direktorára. Ő nem játszik, ő izgatott, ő ideges - no meg ki is ficamította a lábát. Rossznyelvek szerint mióta Klárika nem játszik, a Népszínházba csak Porzsolt jár. Éppen úgy, mint Nyíregyházán. Ott pedig Komjáthyból áll a közönség. Hjha! csak Debrecen Eldorádó!…

Debreczen 1899. május 27.

Dyb.

135. ESIK…

Tegnap délután megindult, s úgy dél felé, mikor e sorokat írom, még mindig hatalmas záporban hull az istenáldás.

Az egyszeri magyar paraszt, mikor a nagyváros fellegverő palotáit mutatták neki, azt válaszolta, hogy többet ér ezeknél egy kis jó májusi eső. Hogy a mostani mennyit ér, azt ilyen formán ki se lehet számítani. Hogy jó legyen, alig hiszem! Meg vagyok róla győződve, hogy messze, messze, egy kis faluban dühösen nézi a szakadó záport az én édesapám. Mert a vetés nagyon szépen állott.

Ezt mástól tudom. Ő nem árulta volna el semmiért, nehogy jó reménységben nagyobb igényeket támasszak az ő erszénye ellen. Most bizonyára aggódik, s vele aggódik az ország nem tudom hány gazdája.

Mi lesz, ha ez így tart tovább?…

Mi lesz, ha egyetlen reményünk, a jó termés reménye is fuccsba megy?…

Ez nekünk most a legfontosabb, nem a hágai kongresszus, vagy a napok többi szenzációja!…

Az ország minden részéről jönnek a rossz hírek. Úgy látszik, állandó ez az országos esőzés, mely még bennünket, városiakat is kétségbe ejt…

Eddig valahányszor az időről írtam, az mindig megváltozott, mire a lap nyomtatásban megjelent.

Bárcsak most is úgy járnék, s mikor ezeket a panaszkodó sorokat olvassák, szép, ragyogó májusi idő csalná a szabadba a sétálni szerető emberiséget!…

Debreczen 1899. május 29.

A.

136. A VÉG FELÉ

A magyar miniszterelnök a parlamentben Kossuth Ferenc figyelmeztetésére kijelentette, hogy a paktum minden pontját betartja, ezekkel a pontokkal bukik vagy győz!!!

Az ellenzék győzelmes harca után, mikor Bánffy hazaáruló törekvéseivel egyetemben elbukott, Széll Kálmán volt az, ki a békés munkálkodás lehetőségét megteremtő paktumot a győzelmében is lojális ellenzékkel megkötötte.

A pártközi egyezmény minden pontját közölte Széll Kálmán a királlyal, ki ezekről nemcsak tudomással bírt, hanem érvényesítésükhöz beleegyezését is adta.

Békés, munkás napok következtek ezután. Egymásután kerültek tárgyalás alá az egyezmény pontjai.

Megszavazták a költségvetést, az újoncállítást meg mindent, mit a paktum magában foglalt.

Helyesen. Tisztességes felek betartják az egyezkedés szabályait.

A függetlenségi párt feláldozta a győzelmi pálma egy részét, csakhogy egy tisztességesebb kormány révpartra vezesse állami és közgazdasági helyzetünk hányt-vetett hajóját.

A paktum utolsó pontja a kiegyezés volt. Kiegyezés a jog és törvény alapján, abban a formában, melyhez a király is hozzájárult.

Tisztességes felek betartják az egyezkedés pontjait.

A legfelsőbb ténykedés csak a jóváhagyásra szorítkozván, most már a kormányon volt a sor.

Széll Kálmán be akarja váltani az ígéretét!

Kin múlik tehát a kiegyezés ügyének eldöntése?

A királyon, aki helybenhagyta az egyezségnek azt a pontját, melyet Széll Kálmán be akar tartani, s amelyhez állását kötötte?…

Széll Kálmánon, aki “paktummal bukik vagy győz”?…

A függetlenségi párton, mely nyugodtan engedte, hogy maguk az illetékes tényezők jöjjenek reá a kiegyezés tarthatatlanságára?…

Nem. Egyiken sem múlik!

Egyedüli akadály Ausztria, a maga nemzetiségi és felekezeti harcaival, kizsákmányoló, kufár törekvéseivel, a politikai morál ábécéjét sem ismerő kormányaival s szertelen és undok magyargyűlöletével!

Széll Kálmán bukás, politikai életünk pedig beláthatatlan válságok előtt áll…

Bármi történjék is, a függetlenségi párt helyén fog állani, hogy a hazája elleni harcot minden erejével visszaverje.

Ha Ausztria kiegyezni nem akar, legyen harc!

De ez a harc - és ezt elvárjuk minden hazafi lelkiismeretétől - együtt fogja találni azokat, kik a tizenkettedik órában rájöttek arra, mit a függetlenségi párt a hosszantartó harc alatt mindig hirdetett, hogy az országot a teljes kifosztástól és elkoldusodástól semmi nem mentheti meg, csak az önálló vámterület és a nemzeti bank!

Ezt elvárjuk nemcsak a paktummal bukó kormánytól, hanem az egész kormánypárttól.

Úgyis hasztalan minden más törekvés, az 1867-iki kiegyezés csődöt mondott, s rohamosan halad a megérdemelt vég felé!…

Debreczen 1899. június 3.

A. E.

137. A HÉTRŐL

Majdnem egész héten hullott az áldás. Jajgattunk, panaszkodtunk - mit sem használt. Megróttuk az időt vezércikkben, közgazdaságban, hírrovatban - még annyit sem használt! A fellegek nem ismerik a hetedik nagy hatalmat, nem hallgattak reánk!…

Különben ezen a héten nagyon rosszul viselték magukat a fellegek. Elborították a politikai élet verőfényes, kék egét.

A Széll-csend (használjuk ki a Széll-vicceket teljesen, hátha nem használhatjuk sokáig?!…), úgy látszik, rövid ideig tartott. Thun gr. mindenképpen Dugonics Titusz dicsőségét áhítozza. Ha már bukni kell, átkarolja az ellenfelét is. Essenek le együtt. A birkózás még mindig tart. Mi lesz a vége, nem tudjuk. Hogy mi vethetné végét, azt mi már régen hirdetjük: váljunk el!… Elvégre is mi szüksége van Magyarországnak arra, hogy megcáfolja a történelem, logika, természetrajz, matematika, szóval mindenféle tudomány igazságait?… Miért élünk mi a más hasznáért és kedvéért, mikor az a másik a mi életünket nem akarja?…

Deák Ferenctől Kóla Jánosig nem akadt olyan élő vagy holt közösügyes politikus, aki ezt az abszurdumot képes legyen megmagyarázni!…

…De azt sem magyarázza ám meg senki, hogy mikor mindnyájan “elvből” elítéljük a párbajt, miért kell a “társadalmi kényszer” előrángatott indokából nap nap után verekednünk?… Nemcsak nálunk van ez így, másutt is. Kolozsvárott agyonlőttek egy derék magyar urat. Nagyváradon egy jogászt sebesített meg életveszélyesen a kollégája.

Egyik párbajnak sem volt komoly oka, a váradinak éppen nem… Egy primadonna miatt, akiről az egyik jogász rossz kritikát mond… Óh primadonnák, óh párbajok!… Azt a fiút, aki kollégáját életveszélyesen megsebesítette, még a gimnázium padjaiból ismerem… Jámbor, szelíd gyerek volt. Hogy kiforgatták a primadonnák és a párbajok!…

…A katolikusok úrnapi istentiszteletje, processziója kegyeletes, megható ünnepély. Csütörtökön a kálvinista Róma főutcáját elözönlötték az ájtatos hívek. A katonák lőttek, a trombitások fújták… Ezt még türelmesen viseljük. De mivel érdemelte szegény nagytemplom, hogy neki a “Gott erhalté”-t kell visszavernie?!…

Ez a szomorú emlékű nóta fokozza talán a magyar katolikusok ájtatos érzelmeit?… Minékünk nagyon, nagyon rosszul esett hallani…

…Egyszóval Debrecen szab. kir. város felcsapott szesznagykereskedőnek. Hogy bejegyzett cég lesz-e, nem tudjuk. Azt sem tudjuk, hogy üzlettársul kit fog megnyerni? Az sem bizonyos, hogy a kimérést a város tisztviselői fogják-e teljesíteni?… Ma még csak az a bizonyos, hogy pálinkát mérni jó g’scheft, ellenben szabadságszobrot állítani rossz g’scheft!…

Debrecen szab. kir. városnak pedig a g’scheft az első!

Debreczen 1899. június 3.

Dyb.

138. JÚNIUS

Kisdiák koromban aranyos, cseppnyi bakfis leányokért bomoltam, akiket szuverén kicsinyléssel néztem le később gólyajogász korom eseményekben gazdag, öntudatfejlesztő idején.

Jött aztán, hogy mindenféle leányfajtából kijózanodtam. A cseppnyi, bakfis leánytól az érett eladóig - a szentimentális papkisasszonyoktól az eleven vérű jukker-leányig. Ez a kor volt a június kora. Ez a kor volt a perfekt asszonyi szépség utáni vágy kora, melyet a régi jó időkben úgy 30 és 35 év közt értek el a jó erkölcsű ifjak, mi pedig már 20 éves korunkban bele nyargalunk. Egyforma tünet ez avval, hogy a lumpolás után is jobban érezzük mi a katzenjammert, mint 50 évvel ezelőtt a mi már néhai lump elődeink…

…Üdvözlégy, júniusi meleg, érlelő, forró nyárelő! Üdvözlégy a te érett, kifejlett, kápráztató szépségeddel, melyben több az édes valóság a tarka illúzióknál!… Üdvözlégy, szerelem igazi hónapja! Légy kegyes hozzánk, kik már átkozottul modernek vagyunk!… Kinek nem elég a tavasz ragyogása, hanem meleg, izzó meleg után sóvárgunk.

Kárpótolj bennünket a múltért - s a jövőért is. Mert a nyár után eljön az ősz is… És mi már olyan öreg-fiatalok vagyunk, kik immár csak a nyártól várunk melegséget!…

Debreczen 1899. június 3.

A.

139. KATONÁK

Ez a címe Thury Zoltán színművének, melyet olyan zokon vettek annak idején katonai körökben, pedig semmi más nincs benne, csak hogy a tiszt urak között is vannak szegény emberek.

Na, de szerencsére Thury Zoltán elkerülte azt, hogy egy kicsit megszabdalják. Az efféle pech ugyanis meg szokott azzal esni, aki a katona urakkal foglalkozni szokott.

Jómagam is a legnagyobb óvatossággal akarok egypár szót szólani a szegedi esetről.

Szegeden három katonatiszt hősiesen összevagdalt egy védtelen polgárt.

Bár a mi szívünk örül, hogy nemhiába adjuk oda utolsó garasunkat is a hadsereg számára, mert a hadsereg tisztjei megfelelnek vagdalkozó hivatásuknak, a szegedi eset egy kis ürömmel keseríti a mi örömünket.

Elvégre is szegény Engel, ki most összevágva fekszik, pontosan fizette adóját, s mint megyei bizottsági tag bizonyára tekintélyes adóösszeget fizethet arra a célra, hogy büszke lehessen a hadseregre s annak fényes ruhájú tisztjeire.

Az sem esik nekem jól, hogy hősiesen vagdalkozó katonák provokálták - szintén hősi szándékkal - azokat a szegény hírlapíró kollégákat, akik nem tudtak velök egyetérteni abban, hogy egy védtelen polgárt nagy hősiesség összevagdalni.

Talán a XIX. század végén a katonák is elismerhetik azt, hogy a sajtónak joga van kritikát mondani?!…

Íme, ilyen következményei vannak annak, hogy a polgárság egy részének még mulatozás közben is privilégiuma van a fegyverviseléshez. A hasonló fegyverek elvénél fogva egy ilyen vérengzés egyszerűen erkölcsi lehetetlenség, és az államfenntartó polgárság összességének elejét kellene venni az efféle eseteknek.

Az éles kardok használatának a civil életben nincs helye. A tisztek külföldön rendszerint a magánéletben nem jelennek meg egyenruhában, ezzel is kimutatják, hogy ők is olyan polgárok, mint a többiek. Nálunk is kellene ebben az irányban elvégre reformokat életbe léptetni. Vagy azt akarjuk, hogy maga a polgárság keressen magának védelmet?

Debreczen 1899. június 7.

140. R. SERFŐZY ZSENI ÖNGYILKOS LETT

Rolly-Polly meghalt, Rolly-Polly nincs többé. Nem fog énekelni, nem fog táncolni soha, ott fekszik a ravatalon, fehéren, hidegen. Ragyogó arcával, mosolygó ifjúságával, vidám kacajával mintha most is látnók… Tegnap még mulatott vidám társaságban, azután ki tudja, mi történt a lelkével, avval a szertelen, idegesen űzött bohémlélekkel?… Egy hírtelen indulatroham, egy váratlan kétségbeejtő érzés, egy rémes, titkos pillanat odadobta a halál karjai közé.

*

Tíz óra tájban délelőtt hevesen és hosszan szólalt meg a szerkesztőség telefoncsengője. Egy hírt telefonált valaki: R. Serfőzy Zseni az éjjel Nyíregyházán felakasztotta magát, meghalt. Több adat nincs…

Nem tudtunk, nem akartunk hinni a rémítő hírnek, mely rövid idő alatt az egész várost befutotta. Szerkesztőségünkben egymást érték a tudakozók, s a telefon is állandóan le volt foglalva.

Fél tizenkettőkor küldtünk táviratot Nyíregyházára, s délután megjött a rövid válasz, hogy az öngyilkossághír igaz…

*

Kedvence volt a debreceni közönségnek, igazi művésznő, jó feleség…

Mi bírta rá a végzetes lépésre, azt tán csak azok az igazi lélekbúvárok tudják, kik képesek behatolni a művészlélek csodálatos, misztikus világába, amely olyan hamar elborul… Mélységes bánatban, gyászban hagyta a hű férjet, a szerető pályatársakat, s mindazokat, kiket művészetével valaha gyönyörködtetett…

Adjon enyhülést a gyászolóknak a végzet elháríthatatlan akaratában való megnyugvás!!…

Debreczen 1899. június 8.

141. ELLENTÉTEK

Hogy a mi korunk az ellentétek és ellentmondások forrongó kora, legjobban talán most bizonyul be: a szenzációs események összetorlódásának idején.

Ha valaki szinte kényszerítve van, hogy az események szemlélője legyen, lehetetlen, hogy meg ne döbbenjen azoktól a logikátlan kapcsolatoktól, melyek az újabb eseményeket összefűzik.

A minden oroszok abszolút hatalmú cárját hamarabb hatják át egy eljövendő kor magasztos eszméi minden alkotmányos fejedelemnél, s örök békét hirdet akkor, mikor megdöbbentő dekadenciával alakul fegyveres állammá az amerikai Unió, az az állam, melyre bizalommal, reménnyel tekintettek a cammogó, vén Európa szabadon gondolkozó férfiai.

S ugyanaz az Oroszország, mely a hágai konferenciát előkészítette, mely világra szóló ünneppel üli meg a legnagyobb orosz szabadságdalnoknak, Puskinnak emlékét, megmozdul és agyaglábával eltiporja egy viruló kis ország, Finnországnak féltve őrzött szabadságát!…

Franciaország, az emberi jogok és panamák hazája, ez a földrajzi fekvést nyert ellentmondás, ismét csak úgy dobja ki magából a szenzációkat.

Mikor már mindenki halált várt a testén elterjedt fekélytől, egy erős pillanatban maga égeti ki tüzes vassal a sebet. S míg nagyjai önfeláldozó elhatározással őrködnek a fenyegetett köztársaság felett, a modern Babylon kitörő lelkesedéssel ünnepli a legújabb katonai héroszt: Marchand-t, kiben nagyon sokan Napóleon és Boulanger utódját látják.

Németországban két óriási hatalom harcol egymással. Egyiknek - azt hittük - csak múltja van, a másikat a legelfogultabb emberek is a messze jövő zenéjének tartják. És folyik a harc a két hatalmas ellenfél: a cézárizmus és szocializmus között.

Itt mellettünk bomladoz Ausztria. Egyedüli összetartó ereje az a parazita vágy, hogy bennünket kizsákmányolhasson. Nemzetiségi és felekezeti harcok darabolják százfelé; a szláv himnusz és a Wacht am Rhein-től alig-alig hallik már a Gott erhalte…

És hogy az ellentétek száma még nagyobb legyen, mi nem akarunk szabadulni ettől a tönk szélén álló, szétzüllött földdarabtól, bár tudjuk, hogy a további összetartozás bennünket is örvénybe fog vinni.

Ami aztán a mi állami és társadalmi életünket illeti, telve van az a legcsodálatosabb ellentétekkel. Felsorolni nem szükséges, hiszen éppen ezen a helyen szoktuk nap nap után tárgyalni azokat.

És így van ez mindenütt, mindenfelé, az emberi tevékenység megnyilatkozásának bármelyik terén.

A tizenkilencedik század csupa ellentétekkel, megfejtetlen problémákkal záródik. Ki hitte volna ezt erről a diadalmas emberi jogok lélekemelő eseményekben gazdag századáról?…

Debreczen 1899. június 10.

A. E.

142. A HÉTRŐL

Szomorúan, nyomasztó érzéssel veszem kezembe a tollat, hogy a hét krónikájáról írjak.

Naivság, elfogultság az egész… Amit mi eseménynek hívunk, amiről mi krónikát írunk, egy rövid epizódja, eltörpülő mozzanata annak a nagy tragikomédiának, aminek Élet a neve.

Járunk-kelünk az ócska színpadon, ócska díszletek közt. Ócskák az érzelmek, amelyek hevítnek, ócskák, kopottak vagyunk mindnyájan. - Igaz esemény egy van itt csak: a halál…

…Az az édes, fiatal, szép asszony, aki már frissen hantolt sírban nyugszik, boldogtalanabb volt mindannyiunknál. Mi csak az életben komédiázunk, mi csak az életben viselünk álarcot, neki pedig az volt az átka, hogy a sors ebben a nagy komédiában is színésznővé tette…

Óh, Kean férfi volt, erős férfi, mégis hányszor rohant el annak a mélységnek sziklapartjáig, melynek neve: előhívott halál!…

És mit csináljon a gyenge asszony, kinek szerencsétlenségére rajongó művészlelke, bolondosan nagy szíve van?!… Mit csináljon, mikor a rajongót kinevetik, a művésznőt nem értik meg, a nőt nem becsülik a mi őrült, fejen táncoló korunkban?… Óh, én nem vetek követ reád, pihenni tért szegény asszony!… Akik olyan szamarak, mint mi vagyunk; akik szeretni és megértetni, küzdeni és diadalt aratni vágyunk, oda jutunk mind, ahova te… Selyemszalag, ólomgolyó, morfium, bolondok háza, egyre megy. A neve mindegyiknek: halál…

A halál új csupán, a halál a földön igazi esemény…

Úgy fáj, hogy a halál gondolatának reám szakadt terhe miatt nem tudok szívemből örülni egy feltámadásnak… Az Ördögsziget porkolábja felrázta nehéz álmából az élőhalottat: az igazság győzött!… Az igazság… Én úgy érzem, nincs igazság más, csak a halál. Az az élve eltemetett, szegény ember sem önmagáért örül a feltámadásnak, hanem két ártatlan, kicsi gyermekért s egy sápadt, könnytelen Madonnáért…

Gloire nemzete, a te földeden játszik az élet komédiája legmegrázóbban! Fenséges és nevetséges, égi és pokoli, szűzi és megfertőzött egy kaosszá verődve nyüzsög a te szőke vízű Szajnád partján, melynek hűvös vize annyi forró, lázas agynak adott már örök nyugalmat.

…Nálunk is folyik a komédia. Egy nemzet életébe megy a játék. Vajon meggondolják, vajon megfontolják ezt, akikre a kockadobás van bízva?…

Hinni nem lehet senkiben. A kötelességteljesítés gyönyörű eszme, de csak eszme, sőt ennél is kevesebb: utópia. Van egy halálos ellensége: az önzés, az önérdek. Tegyék szívükre kezüket közéletünk vezetői, és számoljanak!…

Ilyen nemes, elérhetetlen eszmékre építették a társadalmat a nemzetek apostolai. Ők hittek ezekben, de manapság már ki hisz?…

Ti talán még hisztek, jövőnk reménye: ifjúság!… Törvényhozók, politikusok, mennyit tanulhattatok volna az erdélyi főváros diákparlamentjétől!… Azok a fiatal szívek még hisznek az ideálokban, de ti már - önmagatokban sem!

Künn a mezőn virágzik a rozs, pár hét múlva aranytenger hullámzik a magyar rónán. Aratni fog a föld népe - a gazdagok számára. Ragyogó, forró napsugaras nyár van. Mindenütt élet, és engem mégis úgy elfogott a szkepszis, a halni vágyás gyötrelmes hangulata.

Keresem a vigasztalást, az erőt a hatalmas, élettől duzzadó természetben, és - tudja Isten - nem az életet, a virulást látom, hanem a lefonnyadt, porba hullott akácvirágot, mely még nem régen dalra és szerelemre hangolt…

…Hiábavalóság, elmúlás, halál, rólatok írtam krónikát. Nincs itt a földön semmi más esemény, csak egy: a halál…

Debreczen 1899. június 10.

Dyb.

143. EGYRŐL-MÁSRÓL

A díjnokok havi öt forint drágasági pótlékot kértek a nemes várostól. Persze nem kapták meg. De szolgáljon vigasztalásul az, hogy Debrecen, bejegyzett szesznagykereskedő, nem fogja a szesz árát emelni.

*

A jó poéta nem szeret magáról beszélni. A múltkor egy ismert poéta vendége volt Debrecennek. Égtem a vágytól, hogy beszélhessek vele. Először is azt kérdeztem tőle, hogy van megelégedve a debreceni fogadtatással.

- Nagyon jól érzem magam. Igazán remek konyha van Debrecenben, a Milöcker konyhája versenyez a Szikszaival…

A poétából kissé kijózanodtam, pedig hát igaza volt: a konyhának nagy befolyása van a poézisre.

*

Márk Endre úr a szeszüzlet ellen foglalt állást. Nagyon megtámadta a tanácsot. Eszembe jött erről egy Szilágy megyei képviselőválasztás, ahol az állami tisztviselők utasítva voltak, hogy utolsó pillanatban, ha a hivatalos jelölt győzelme bizonyos, a függetlenségi jelöltre szavazzanak. Ilyenforma a Márk úr esete is. Határozottan elmés metódus.

*

A kormánypárt hivatalos lapjában arról folyik a vita, hogy hova kerüljön a Kossuth- és a szabadságszobor. Meg vagyok róla győződve, hogy a Debreczeni Ellenőr úgy fejezné be legszívesebben a vitát, hogy amennyiben elhatározni nem lehet, hogy a két szobrot hova állítsuk, egyáltalában ne állítsuk fel őket.

*

A Rigó Jancsi halálhíre felvillanyozta a debreceni cigányvilágot. Mindenki Kairóba készül. Nem hiszem, hogy a két Magyari fiú sikert ne aratna, csakhogy őrájuk jobban vigyáz a feleségük, mint Barcza Mariska a Rigójára!

*

Különben a Rigó halála még mindig nincs megerősítve. Nagyon valószínű, hogy a táviratot maga Rigó küldte egy kis szóbeszéd okáért. Lehet, azért költötte saját halálhírét, hogy tovább élhessen a legszerelmesebb Klára asszony mellett!…

Debreczen 1899. június 10.

Andi.

144. LUMBÁGÓ ÉS PENITENCIA

Küry Klára, az első magyar általános sanzonett, ki legutóbb félházak előtt vendégszerepelt Debrecenben, kigyógyult a lumbágójából, fellépett a Toledad főszerepében, s provokált egy olyan tüntetést, melynek még a leírásától is undort kap minden jóízlésű ember.

A siker jól elő volt készítve. A közönség percekig tombolt, a lumbágójából kigyógyult prima donna vegyesen sírt és csókokat hintett, utoljára pedig térdre rogyott a súgólyuk előtt, s úgy szórta a csókokat a felbiztatott és felizgatott közönség felé, mialatt - a lapok szerint - “keble lázasan pihegett”…

Eddig írtam meg - még tegnap - ezt a cikket, s ma akartam tovább folytatni.

Történt azonban, hogy tegnap a Pesti Hírlapban egy tárca jelent meg, melyben Tóth Béla, a kiváló író, olyan alaposan elbánik az egész lumbágó- és térdkalács-históriával - hogy énnekem már alig van mondanivalóm ebben a szenzációs komédiában.

De mégis van. Tóth Béla ezt a címet adta jelzett tárcájának: Vidék. Kérem, tessék róla érteni! Ti. ilyen dolgok csak vidéken “mehetnek el”, de ott is bajosan.

Miután nekünk is szerencsénk van “vidék”-nek lenni, mégis csak be kell fejeznem a megkezdett levelet…

Hát - hogy rövid legyek - a dolog úgy áll, hogy a fővárosi sajtó szokatlan, atyáskodó favorizálással ráoktrojált a fővárosra egy közepes tehetségű szubrettet, aki aztán - nem egészen művészi eszközökkel - csakhamar kedvencévé vált a jól szuggerált közönségnek.

Ez nem volt elég. A sajtó és a közönség nemcsak ünnepelte a felkapott énekesnőt, hanem kezdte kitüntetni más, őnála sokkal tehetségesebb művésznők hátrányára.

A váratlanul célhoz ért hölgy hamar beletalálta magát az új helyzetbe, s fejére nőtt sajtónak, közönségnek, direktornak, szóval mindenkinek, a nagyhatalmú mamán kívül.

Mármost nem kell bővebben beszélni. Jött a lumbágó, a tüntetés, sírás és - új diadal.

Ez az igazság. Mi pedig, lenézett vidék, csak egypár szót fűzünk ehhez az igazsághoz.

Ha ez a “lumbágó” minálunk történik: először is nem írunk róla naponként három hasábot. Ha pedig az elkényeztetett sanzonett ilyen lumbágó után nálunk lépne fel, bizony nem volna alkalma semmiféle tüntetésért köszönetet mondani, sem térden, sem ülve, sem állva vagy bármilyen pozitúrában is.

Mi, jó vidék, nem fogjuk fel a lumbágó nagy jelentőségét, s nem tűrjük a primadonna-packázást!…

Ennyit a lumbágóról s a penitenciáról!

Debreczen 1899. június 12.

Bandi

145. KOSSUTH SZOBRA

Szóljunk őszintén. Talán nem is egészen a buta hiperlojalitás az oka, hogy a Kossuth-szobor felállítása nálunk még mindig csak terv.

Most, mikor tagadhatatlanul egészségesebb szellem kezdi áthatni közéletünket, lehetetlen feltenni a mi kormánypárti aprószenteinkről, hogy képesek lennének egy nemes eszme megvalósítását megakadályozni, ha azt társadalmunk komolyan akarja.

Eddig talán akadály volt ez is, de ma már nem egészen így van.

A marosvásárhelyiek Kossuth emlékének szobrot állítottak, mert akaratuk és áldozatkészségük volt hozzá.

Marosvásárhely nem elégedett meg a passzív hazafiasság kétes érdemeivel. Nem tartotta a büszkeségre kellő jogcímnek azt, hogy magyar. A legnemesebb áldozatkészséggel, munkás hazaszeretettel bámulatot keltő, tiszta lelkesültséggel hozza meg egyik áldozatot a másik után. Nem jajgat a házipénztár sivár állapota felett, hanem ismer olyan célokat is, melyekre áldozni kell, s olyan áldozatot, melyet a legnagyobb erőfeszítés mellett is kötelesség meghozni!…

Nem lehet szégyenérzet nélkül gondolni arra, hogy nálunk mindenre jut, csak hazafias célra nem.

Szeretjük Debrecent a magyar kultúra és hazaszeretet erős várának nevezni, s már régi idő óta nem látunk egy jelenséget sem, hogy ezt a szép címet valóban megérdemli.

Közöny, szűkkeblűség, üzleti szellem kezdik jellemezni úgy a hivatalos Debrecent, mint a debreceni társadalmat.

Olyan szimptómák ezek, melyek a kozmopolitizmustól való félelmet fájdalmasan jogossá teszik. Nem rémkép ez, hanem igaz valóság. Az a nép, mely legnagyobbjának emlékét nem becsüli meg, közel van ahhoz, hogy minden nemzeti jelleget eldobjon!…

Nem dobálódzunk a szavakkal, mikor azt állítjuk, hogy Debrecennek a Kossuth-szobor felállítása becsületbeli kötelessége!…

És ha már sem a debreceni társadalomtól, sem Debrecen városától nem remélhetjük az eszme megvalósítását, vegye azt kezébe az ifjúság!

Hozza meg még egyszer a maga áldozatát saját filléreiből, s kezdje meg a gyűjtést, a propagandát minden téren.

Használja fel a kapacitálás, az eredményhez jutás minden megengedett eszközét, mert annak a szobornak mielőbb állni kell!…

Debrecen becsületbeli ügyét tegye hát magáévá a főiskola ifjúsága, mely még tud és akar hazafias lenni!…

Mutassa meg, hogy a lelkesedés a közöny és fásultság korában is arathat diadalt.

…És Debrecen jövő történetírói a debreceni főiskolai ifjúságnak adják meg azt a pálmát, melyről a város és társadalma - úgy látszik - önként és szívesen mondott le - a mai Debrecen még nagyobb dicsőségére!…

Debreczen 1899. június 17.

A. E.

146. A HÉTRŐL

A hatásos címek elesnek. Ami most van, az nem “tél júniusban”, hanem egyszerűen “április júniusban”. A legszeszélyesebb idő. Még tegnap azt tanácsoltam a lakótársamnak, hogy váltsuk ki egyikünk télikabátját, s ma már olyan meleg van, hogy azt a komoly tervet kellett szőni, hogy kettőnk egyetlen űberciherét is jó lesz becsapni.

Ezért a vidékies humorért ne méltóztassék engem megróni. Nekünk vidéken sok minden szabad. Távolabb esünk Nyugat-Európától, mint a főváros, s ez meglátszik az írásainkon is. Egyik helyi lap például a múltkor a köpőcsészékről írt kedves kis újdonságot, a másik meg fiatal óriásokat emelt fel a csillagos égig - kormánypárti modorban. Az ő botlásuk legyen most az én mentségem is.

Amilyen szeszélyes volt az időjárás, olyan nyugodt volt a héten a politikai élet.

Egy miniszterelnöknek a kiegyezés ügyében tett lépéseit a legvérengzőbb ellenzéki tigris is tudomásul veszi!… Hát hallott még ilyet Európa? Mi szükség van akkor a kormánypártra, ha az ellenzék mindenre igent mond?… Úgy hallom, hogy a politikai dolgok[nak] ez a fordulata úgy elkeserítette Márk Endrét, hogy elhatározta politikai szereplésének befejezését… Igaza van! Ha már mindenki mameluk lesz, akkor nem fizeti ki magát a mamelukság!…

Holmi ostoba morálon túltéve magunkat, semmi sem fizeti ki magát manapság, csak a pénz tárnoki hivatal. A pénztárnok uraknak sokat köszönhet a sajtó. Így a beállott holtszezonban miről írnának a lapok, ha nem volnának sikkasztó pénztárnokok?…

Igazán kár, hogy a katonatisztek olyan ritkán vagdalnak össze védtelen polgárokat!… Egy-egy kardaffér is olyan hálás laptöltelék, ha az ember elszánta magát öt-hat párbajra.

Rigó Jancsi nem halt meg. Sőt, hogy elevenségét bebizonyítsa, lakását Japánba teszi át. Persze a szép Klárát is magával viszi. “Napnyugat gyöngye, ég veled”…

Sajnos, nem minden szerelem Japánban végződik. Szegény Lujza hercegnő a megmondhatója. A héten ismét sokat beszéltek róla a lapok. A Lujza hercegnő regényében egy nagy tanulságot látok: A mi korunkban a szerelmest bolondok házába csukják!…

Tudják ezt jól szegény szerelmesek. És ha már beleestek a sötét verembe, legalább igyekeznek elrejtőzni. A héten Nápolyban lett öngyilkos egy szerelmespár. A nő már túl volt a balzaci koron, a férfi alig múlt húszéves… Van valami igaza a századvégi felfogásnak, mely a szerelmeseket az őrültek házába küldi!…

Debrecenben alig történt valami. Itt igazán holtszezon van, mert még sikkasztó pénztárnokaink sincsenek.

Lehetetlen azonban elhallgatni a hétnek egy eseményét, annyival inkább, mert másról úgyse lehetne írnunk.

Lapunk munkatársának, Ady Endrének verskötete a mai napon elhagyta a sajtót, pár nap múlva minden könyvkereskedésben és szerkesztőségben is kapható.

Tekintettel arra a rendkívüli szoros baráti viszonyra, melyben a nevezett fiatal poétával állok, nem tartom illőnek, hogy a kötetnek nagyobb reklámot csináljak…

Ezek után az olvasóknak kellemes fürdőzést kívánok!…

Debreczen 1899. június 17.

Dyb.

147. LATINOVITS, BIRÓ PÁL, UGRON GÁBOR

Úgye talány ez a három név így egymás mellett?…

Hát úgy történt a dolog, hogy Hegyi Aranka, a Népszínház primadonnája S. A. Újhelyről a fővárosba akart utazni. A pályaudvaron Biró Pállal, a Felső Magyarország szerkesztőjével beszélgetett, mikor egyszer odalép bizonyos Latinovits Ernő úr volt kormánypárti képviselő. Üdvözli Hegyit, de tudomást sem vesz kísérőjéről. A művésznő siet a két urat egymásnak bemutatni: “Latinovits Ernő - Biró Pál szerkesztő”.

Latinovits úr a bemutatásra nem reagál. Biróra rá se néz, s nem fogadja el a feléje nyújtott kezet.

Eddig rendben volnánk. Latinovits úr a Nemzeti Kaszinó tagja, s elvégre nem lehetnek mindnyájunknak egyforma fogalmai az illedelemről.

Ami ezután jön, az aztán érdekes!

Biró természetesen provokáltatta Latinovitsot.

A provokált úr segédeitől ez a válasz érkezett.

Nemzeti Kaszinó, Budapest.

Igen tisztelt uram:

Latinovits Ernő úr megbízott, hogy Biró Pál úr s közte felmerült ügyet belátásunk szerint intézzük el.

Véleményünk a következő:

Az illendőségi szabályok szerint az előkelőbb és idősebb úrtól a kevésbé előkelő és fiatalabb úr elvárni köteles, hogy kéznyújtásra méltatja-e. Jelen esetben az idősebb Latinovits Ernő úr, tehát Biró Pál úrnak várnia kellett volna, hogy az első találkozása Latinovits Ernő úrral mindjárt bizalmas lesz-e. E szabály ellen vétvén, Biró Pál úr köteles hibájának következményeit elviselni.

Továbbá senkitől sem követelhető, hogy “kezét nyújtsa”, mert az nem az illendőség, nem a becsület, hanem a bizalom kérdése.

Ezek után lovagias elégtételadás és -vételnek helyét ez esetben nem látjuk. Tisztelettel:

Budapest, 1899. május 28.

Ugron Gábor s. k.

Kubinyi Árpád s. k.

Az ügy folytatása nem tartozik reánk. Egyoldalúlag befejeztetett. Bolygatni nem kívánjuk, csak egypár szó mondanivalónk van.

Eltekintve attól, hogy arra a hölgyre sem valami megtisztelő, ha az ő kísérőjét előtte és így sértik meg, tagadhatatlanul és elvitathatatlanul fennforog a sértés!

De előáll Ugron Gábor, a nagy függetlenségi népvezér, a nagy demokrata, a rabonbán ivadék, a Nemzeti Kaszinó tagja, s olyan szépen meghúzza az előkelő és kevésbé előkelő közt a választóvonalat, hogy attól - ha valamit adnónk rá - holtig koldulhatna szegény Biró Pál, aki nem tagja a Nemzeti Kaszinónak, de lelkes és önzetlen tollharcosa az igazi függetlenségi eszmének!

Felesleges dolog tovább kommentálni Ugron úr eljárását.

Biró Pálban van annyi önérzet, hogy kellően megalkotja a maga fogalmát Ugron úrról és felfogásáról.

Aki önérzettel és tehetséggel kezeli a tollat, azt nem képesek kicsinyelni vagy lenézni sem nagy, sem kis összegekben kártyázó kaszinótagok.

De alkossa meg Ugron Gáborról más is a véleményét.

Ez a viharos politikai múlttal bíró úr új oldalról mutatta be magát.

Higgy neki, óh “romlott értelmiség és gyenge nép”!…

Debreczen 1899. június 17.

-d-.

148. AZ ÉV DELÉN

Ma dél volt. A nyár leghosszabb napja. Nem hiszem, hogy valaki észrevette volna. Melegnek ugyan nagyon meleg volt, most pedig, mikor ezek a sorok hosszú, keskeny, fehér papírra dőlnek, felhők tolulnak, zivatar készül.

A lelkem kiszáll a nagy, egymásra rakott házak fojtó levegőjéből. Ott van, ott pihen meg, hol a sárgulni kezdő kalásztenger megremeg a zivatart jósló szél erős fúvalmától.

Milyen erősítő, milyen szabad ott a levegő. Csend, mélységes csend mindenütt, mintha az a tenger élet rettegve várná az arató kaszát: a halált.

Dél van, a nyár leghosszabb napja. Nemsokára megcsendül a kasza, kezdődik az aratás.

Azután tarló marad a kalásztenger helyén, s átroskad a nyár a letarolt, szomorú őszbe.

De még most nyár van. Azok a sötét felhők ott az égen nyári felhők; az a zápor, mely minden pillanatban leszakadással fenyeget, nyári zápor, mely megtisztítja a levegőt, s lehűti a rekkenő hőséget.

De aki erősen bízik a nyárban, gondoljon az aratásra az év delén, a nyár leghosszabb napján…

A dél a tető. A dél az élet teljessége, utána már csak lejtő, hanyatlás jön…

És nincs a világon emberibb érzés, mint halálra gondolni az élet teljességében, s látni a pusztulást, mikor a természet hatalmas órája délt mutat…

Debreczen 1899. június 21.

-d-.

149. A HÉTRŐL

Az időjárás nem teszi még ugyan nélkülözhetetlenné a fürdőzést, de már fürdőre ment “tout Debrecen”.

Az itt maradtak is útra készen állnak, s alig-alig vagyunk egypáran olyanok, kiknél a nyaralást a Nagyerdő fogja pótolni.

Mi lesz velünk, szerencsétlenekkel?…

Ha a szégyent el is tudjuk viselni, de az unalom biztosan megöl. Hisz még nincs kánikula, és már a legholtabb szezonban vagyunk.

Ez a hatalmas, nagy város egyébkor is borzasztóan álmos. Inkább nyújtózkodni, mint mozogni szokott. Hát még most milyen! Valóságos halott… Jött az orfeum, költi, de nem hallja (amit különben helyesen tett); jöttek a majálisok, semmi ébredés.

Ami kis élénkség volt benne, elvitte a levizsgázott múzsasereg, az elmúlt hét csak nekik hozott eseményt. Egyiknek kedvest, másiknak kellemetlent. A tantermek ajtajait bezárták, a kis tudósok szerteszéledtek.

Ilyen unalmas időben mit csináljon az ember? Válogathat a Nagyerdő söre és kávéházak fagylaltja között.

Mennyivel boldogabbak a n.-váradiak. Nekik színházuk van. Ahol színház van, ott primadonnák is vannak; ahol primadonnák vannak, ott primadonna-heccek is vannak; ahol primadonna-heccek vannak, ott boldog a magyar.

A váradiaknak hát primadonna-heccük is van. A bájos Perényi Margit egy kis lumbágóparódia eljátszása után kijelentette, hogy ő megy. Na, meg is indult Váradon a vita. Egyik váradi lap írt vagy nyolchasábos cikket a kis primadonnáról, aki már majdnem egy éve színésznő. Tolsztoj például tízévi tanulmányát írta meg egy hatalmas műben, s a nevezett lapban egy sort se láttam róla. Hány szegény ember ír, fest, mintáz egy egész életen, és nem kap tizedrész annyi elismerést, mint egy primadonna, aki a “csonkinát” jól el tudja járni! Ugye, ugye, milyen hálátlan a színipálya?

Mindamellett bevallom, hogy jobb szubrettet nem kapna Komjáthy, mint Perényi Margit. Több dicséretet - elveimtől eltekintve - már csak azért sem írok róla, mert valószínű, hogy Komjáthy csak azért sem szerződtetné.

Ma este egy kis művésztrupp tart előadást az Angol Királynőben. Július 2-án a debreceni társulat kedvelt tagjai rendeznek szintén művészestélyt a “Dobos”-ban. Július 1-én kezdi meg a Bikában Angelotti kitűnő orfeumtársulata az előadásokat.

Három hír, mely ebben az unalmas, holt szezonban - reménnyel tölt el bennünket.

A helyi lapokban egész héten disputáltak még a szeszkérdésről. Egyik lap a régi Debrecen történetéből bizonyítja be a szeszkereskedés üdvös voltát.

A história azonban éppen olyan rossz argumentumnak bizonyult, mint a Pallas-lexikon morálja… Különben majd dönt a 29-iki közgyűlés!

Debrecen város Széll Kálmán iránti szeretetének akart kifejezést adni valami ajándékkal. Több terv merült fel. Márk Endre hatványozott bizalmi nyilatkozatot ajánlott. Aczél főmérnök úr az átalakított városházának a fényképét akarta volna felküldetni. Csóka polgármesteri titkár egy hordó erős szesz felküldését tanácsolta. Végre is a gazdasági tanácsos terve győzött. Az ajándék egy szép, hortobágyi bika - a rátóti tehenek mulattatására. Az efféle ajándékok erősítik a barátságot. Széllről, Párizsról, Hágáról, Dreyfusról felesleges krónikát írni. Unalmas dolgok, torkig vagyunk már velük.

Ami a héttel összefüggött, elmondtam.

Olyan kevés esemény volt, hogy az apagyilkosságon is könyörültünk volna. Talán a jövő hét változatosabb lesz?!…

Debreczen 1899. június 24.

Dyb.

150. A MANDÁTUM

Az összeférhetetlenségi bizottság nagyságos tagjai egyszerűen el akarták venni egyik nagyságos kollégájuk mandátumát.

Milyen csúnya is az a kenyéririgység!…

Mert annak látszik. Egy ember ellen, kinek törhetetlen ellenzéki voltán kívül más hibája nincs, évek óta csúnya hajszát folytatnak. Az üldözést anyagi térre is átvitték. Összeszedték minden adósságát, megrohanták, csődöt kértek ellene, mivelhogy csődbe jutott ember képviselő nem lehet.

Jól van. Ha Magyarországon ez is tisztességes eljárás, hát legyen!… De legalább őrizzék meg a jog és törvényesség látszatát.

Az összeférhetetlenségi bizottság nagyságos tagjai azonban a szabályok legkisebb betartása nélkül mondták ki a pereat-ot az illető képviselőre.

Miért?… Hát a törvény és igazság sokat hánytorgatott új korszaka így kívánta?… Vagy még mindig lehet nálunk valakit üldözni politikai hitvallása miatt?…

Nagyon furcsa. Miért nem gondoltak a bizottság m. t. tagjai arra a - legalábbis - száz mandátumra, miket bírtokosaik csőd nélkül is kevesebb joggal viselnek, mint Sima Ferenc a magáét csőddel?…

Vagy új kollegát akartak mindenképpen a nagyságos urak?…

Valóban, Széll Kálmán elítélő nyilatkozata után a bizottság rosszindulatú tagjainak nemcsak bizottsági tagságukról, hanem mandátumokról is le kellene mondaniok!…

Ámbár ezt ezek az urak nem teszik. A saját mandátumok drága nekik nagyon, csak a másé olcsó!…

Debreczen 1899. június 24.

A. E.

151. KLIKK-URALOM

Valljuk be, hogy Magyarországon ma az a legerősebb ellenzék, mely a klikk-uralmat védi a megindult tisztító hadjárat ellen.

Basáskodó kortes-főispánok, stréberkedő helyi nagyságok valósággal körülzárják magukat az atyafiság, érdekszövetség és alárendeltség kötelékével, s ugyancsak megnehezítik a tisztítás munkáját.

Példáért nem kell sehová se menni. Érezzük mi is, hogy az érdekközösség egy elszánt tábora áll velünk szemben, mely mindjárt összeröffen, ha valaki a cirkulusaikat zavarni akarja.

De hogy a purifikáció érdekében ideje már tenni valamit, nyugodtan hivatkozunk a legelső magyar publicistára, Bartha Miklósra, kinek egy, a mi szempontunkból is aktuális cikkéből idézünk egynéhány sort:

“…az emberi hiúságnak, haszonlesésnek, alávalóságnak ezek a klikkek az ügynökségei. Közvetítik a királyi tanácsosi titulust, az arany és ezüst érdemkereszteket, az állami építkezéseket, az illegális nyugdíjazásokat, közjegyzői állásokat, a regálebérleteket, a papok és iskolák segélyezését, a tisztviselői visszaélések eltusolását, a járásbíróságok és adóhivatalok elhelyezését, és liferálták megmérhetetlen erőszakkal a képviselőket.

Így fejlett ki hazánkban a vidéki zsarnokságnak legutálatosabb, legfélelmesebb és legtűrhetetlenebb rendszere.

Lehetséges-e megdönteni ezt a rendszert etikai eszközökkel? Lehet-e törvénytiszteletet várni azoktól, kik kenyerük javát a jogok erőszakos elnyomása közben fogyasztották el? Bármilyen varázslatos igék hangozzanak is el a kormányelnök ajkáról, megjavulás pusztán a nemes szóra remélhető-e?

Elcsapni a hivatalosan szervezett Magyarországot nem lehet.

De a nagyméretű személyváltozás nem kikerülhető. Életünknek apró, de állandóságánál és mindenütt jelenvalóságánál fogva tűrhetetlenné vált mizériáit nemcsak intézmények okozzák, hanem emberek is. Nem mondom, hogy valamennyit ki kell cserélni, de a típusoktól meg kell menteni hazánkat.

Erélyes beavatkozásra van itt szükség, miként a beteg képleteknél. Enélkül elsorvad a kormányelnök jóakarata, “és elöli a dudva a legtisztább búzavetést…”

Arany szavak egy szomorú igazságról. Bizonyítják, hogy a purifikáció érdekében a legkíméletlenebb támadás is jogosult!…

Debreczen 1899. június 29.

A.

152. AZ ELMULASZTOTT HÉTRŐL

Tovább mint egy hét távol voltam Debrecentől. Hírt is alig hallottam felőle. Egy fővárosi lapban olvastam csupán valamit egy felállítandó múzeum tervéről. De helyi lapot nem olvastam, még a Debreczent sem. Most, mikor hazajöttem, ugyancsak érdeklődöm a hosszú hét eseményei után, hogy belejöhessek a - heti krónika-írásba.

Alig történt bizony valami. A múzeum felállítása is sokára teljesíthető terv.

De hogy is juthassunk múzeumhoz, mikor emléktáblára sem telik. Márpedig a legutóbbi műkedvelő előadásból aligha fog telni. Valamintségesen a Szacsvayék hangverseny-jövedelme sem volt elég alapra egy hangversenykörúthoz. Ezt bizonyosan tudom. Első hangversenyöket Zilahon tartották, de bíz’ azt alaposan elmosta a zápor. Szegény bohém társaság alig tudott tovább utazni. A zápor akkor is szakadt, mikor a vonathoz kikísértem őket. De azért nagy jó kedvük volt. Mindenáron reám akarták ruházni a zilahi jövedelmet… Volt eszem, hogy ne fogadjam el!…

…Szomorú idők járnak különben a vidéken. Legalább odalenn a Szilágyságban. Zápor, jégeső, majdnem minden nap. Az öreg Meszes-hegyről csak úgy rohant le a zuhogó zápor, majdnem elöntve a völgyben a várost.

Szomorúan néztem a jégverte hegyekre. Milyen jó szüretre, milyen jó borokra volt kilátás. Csak volt, a jég elvert mindent.

Arrafelé is aratnak már. Szomorú aratás. Nehéz bajjal vágja a kasza a vadborsótól lefogott búzát, s én, ki szeretem egy kissé a romantikát, egy nótát sem hallottam az arató lányoktól. Sőt - óh, szent romantika - talán még káromkodnak is.

Ilyen az élet ott a vidéken. De erről a nagyvárosban mit sem tudnak. Ábrahám főügyész úr pedig éppen semmit. Ő még a lapok olvasásával is felhagyott, amint hallom. Okosan, főügyész úr! Debrecen magyar város, jó magyar hivatalnokainak is kell lenni! Aki pedig jó magyar, az még most sem igen szokott olvasni. (Nem a főügyész úr buzgólkodik a múzeum felállításán?…) Hanem a szeszkereskedők szaklapját csak olvassa tán a főügyész úr. Abból meríthette azt a rengeteg bölcsességet, mellyel annak idején a szeszüzletet megvédelmezte. Még okosabban! Szesz kell a magyarnak, nem sajtószabadság!!…

Egyébként óh, Debrecen, óh, művészetpártoló, olvasni szerető, szesszel kereskedő Debrecen, mégis nehezen voltam távol tőled.

Itt vagyok, és várom, hogy milyen eseményeket dobsz ki magadból, s miről írhatok majd a hét krónikájában!…

Debreczen 1899. július 12.

Dyb.

153. AZ “AFFAIRE”

Evvel az agyoncsépelt, már-már megunt témával folyton és folyton kell foglalkoznunk.

Ez az affaire nem az igazság harca csupán, mint azt a Dreyfus-pártiak vélik; nem is egy nemzet megtorló igazságszolgáltatása, mint a francia zsidógyűlölő “nacionalisták” hirdetik; még csak nem is “bagatell”, mint a közönyösök nem csekély tábora szokta unalmasan megjegyezni. Nem a Dreyfus személye körül folyik ez a vég nélküli harc. Ugyan ki fogja elhinni, hogy a mi korunkban a puszta igazság eszméje milliókat lelkesít?… Ki fogja elhinni, hogy a nemzeti becsület és az igazi hazaszeretet mindenképpen egy ember meggyilkolására törekszik?… S ki fogja végül elhinni, hogy egy ok és semmi tartalom nélküli szélmalomharc képes milliókat lázba hozni?…

A Dreyfus-ügy felséges küzdelem. Nem a Dreyfus személye, nem is a küzdelembe dobott nagyhangzású, de üres jelszavak teszik azzá, hanem a harcnak tulajdonképpen csírája, melyből véletlenül éppen a Dreyfus-affaire sarjadzott ki.

Franciaország még mindig a gloire nemzete. Még mindig az a csodálatos nagy, csodásan hatalmas nemzet, mely egyformán nagy hibáiban, erényeiben.

Vádolhatják, s meg is vádolják ezer hazug váddal, bepiszkolhatják ezer rágalommal, de az az állítás, mely az affaire-ből süllyedésre, rothadásra következtet: a legüresebb, leghitványabb ráfogás.

Franciaországban a tisztulás nagy processzusa folyik.

A Dreyfus-ügyet megragadták a köztársaság régóta fondorkodó ellenségei, de ugyancsak a Dreyfus-ügy adott alkalmat az önzetlen francia hazafiaknak, hogy végre is leszámoljanak a korona-becsempésző törekvésekkel.

Franciaország emberfeletti, nagyszerű küzdelmekkel szerezte meg azt a jogot, hogy minden európai formáknál tisztább formák s összes avult eszméinknél nemesebb eszmék szerint éljen.

Ezek a jogok erősek, mert emberiek: megdönthetetlenek, mert igazak!… Nem “Isten kegyelméből”, de Isten segítségével és saját erejéből szerezte azokat a jogokat, melyeket tőle elragadni készülnek a klerikalizmussal szövetkezett royalisták, a históriát kicsúfolni akaró sötétség és reakció.

Az egész művelt világ izgalommal nézi a harcot, s lelkéből óhajtja az igazak győzelmét. Talán ez az óhaj nem olyan nemes, mintha csak Dreyfus megszabadulása volna a tárgya, de még mindig felemelő és becsületes.

Óhajtjuk az igazak győzelmét, mert a veszteség mindnyájunké lenne. Ha az emberi jogok hazájában is győzne a reakció, egy új középkor vár az emberiségre!

Bízunk a történelem csalhatatlanságában, az eszme győzelmében. Dreyfus megszabadul, s az ő megszabadulása letipró veresége lesz a reakciónak!…

Ez az affaire jelentősége.

Felséges, korszakot jelentő küzdelem, s ebben a küzdelemben Dreyfus személye csak másod rangú. Ha pedig az igazság fog győzni, a győzelem értéke felér az ördögszigeti gyötrelmes évekkel már csak azért is, mert ez a győzelem egy névhez fog fűződni, és ez a név: a Dreyfus Alfréd neve!

Debreczen 1899. július 13.

Ady Endre

154. ÚRI HÓHÉROK

Valljuk be így magunknak, hogy nem minden ok nélkül néz bennünket a Nyugat egy része barbár népnek.

Azt hiszem, boszorkányt is nálunk égettek utoljára, de az utolsó boszorkányégetés óta még mindig van nálunk szerepe az istenítéletek különböző nemének.

Nem tudom, hogy a közelebbről inkriminált tébolydai kegyetlenségek bírtak-e alappal, de az a körülmény, hogy a kegyetlen vádakat az egész ország komolyan vette, eléggé bizonyítja a mi ázsiai állapotainkat.

A mocsai vallatási módszer engem is megdöbbentett, de mosolyognom kell azokon a következtetéseken, melyeket az esethez a lapok nagyképű moralistái fűznek.

Hogyan? Olyan rendkívüli a mocsai eset? Nem hinném. Kegyetlenebb talán a rendesnél, de egyáltalában nem szokatlan.

Hjha! Nálunk még értenek a vallomások kicsikarásához!…

A mocsai vallatók kissé túlbuzgók voltak, de csak sablon szerint jártak el.

Hogy is szokott ez nálunk történni?

Beszállítják a község házába a gyanú alatt levő atyafit. Két markos csendőr, nótárius, falusi bíró, kisbíró már ott várják, esetleg ott van a szolgabíró úr is.

- Hová tetted a lopott holmit?… Ez az első kérdés. Nem valami barátságos, de még mindig barátságosabb a vallatási műtét folytatásánál.

Mikor a csendőr urak elfáradtak, s a gyanúsított atyafi a kapott pofonoktól a mestergerendát rágja kínjában, a bíró és a kisbíróra kerül a mulatság. Zsineggel szorítják össze a vádlott kezeit, s mikor az a fájdalomtól ordítani kezd, a bíró elérkezettnek látja az időt, hogy kiüsse vagy három fogát.

Erre már a szolgabíró úr is lehúzza a kesztyűjét. Ő is ember, had élvezzen ő is.

Mikor aztán az új erőt gyűjtött csendőrökre kerül a sor, a delikvens úgy vall, mint a parancsolat.

Egyszerű, világos és könnyen érthető az egész eljárás!

Emlékszem, egyszer Szilágy megyében a csendőrök hordókba rakták a vádlottakat, s úgy gurították le egy magas dombról őket.

Ebben már leleményesség van. És hány hasonló esetről tudunk mindnyájan, de elő nem állhatunk velök, mert hogy tanúk ne legyenek, arról gondoskodnak a derék vallatók…

A mocsai eset egy a sok közül. Az úri hóhérok csak bevett szokás szerint jártak el. A baj régi, s az orvoslásnak radikálisnak kell lenni.

Azt hiszem azonban, hogy az orvoslásig sok idill fog még lefolyni a községházakban!…

Debreczen 1899. július 13.

ae.

155. “TÖRVÉNY, JOG ÉS IGAZSÁG”.

“Ígérni nehéz!…”

Ha jól tudjuk, ezt a mély értelmű mondást boldogult Andrássy Gyula grófnak szokták tulajdonítani.

Akár ő mondta, akár más, hűséges kifejezője az igazi magyar jellemnek, mely a kimondott szót szentnek és minden körülmények között beváltandónak tartja.

“Nem ismerek különbséget a magán- és politikai becsület között.”

Erről a mondásról már biztosan tudjuk, hogy a Széll Kálmáné. Szép és becsületes jelszó. Annak idején annál nagyobb tetszéssel fogadták, mert a magyar politikai élet legújabb korszakában a magyar közélet vezetői szemtelen jezsuitizmussal emelték érvényre azt az elvet, hogy más beszámítás alá esik a privát és más alá a politikai becsület.

Széll Kálmán, mint az egy becsületes államférfiúhoz illik, nem osztja a politikai kufárok elvét, nem tesz különbséget becsület és becsület között.

Szép nyilatkozat volt, s őszinteségében nem akarunk kételkedni.

Azelőtt és azóta is sok szép nyilatkozatot hallottunk a kormányelnök úrtól. Valóban, annyi szépet nem mondott és nem ígért még kormányelnök, mint ő. Mintha az elnémult Apponyi szerepét óhajtaná betölteni, minden beszéde telve van tetszetős teóriákkal, hatástkeltő szólamokkal, nagyszerű ígéretekkel.

Vajon ismeri-e a kormányelnök úr az “ígérni nehéz” mondást?… Ha ismeri, bizonyára igaznak tartja. Ezt elvárhatjuk attól az államférfitól, aki a becsület fogalmát olyan kifogástalanul precizírozta.

Megkérdezzük pedig ezt azért, mert a miniszterelnök úr szép ígéretei nagyon is össze hal mozódtak már, s teljesítésüket nehezen várjuk!…

“Törvény, jog és igazság.” Minden ígéretnek ez volt az alapja, s minden ígéret között ez okozott legnagyobb örömet.

De talán ideje volna az ígéret beváltására gondolni!

Hiába tesszük fel a legjobb, legrózsaszínűbb szemüveget, nem látjuk azt a változást, melyet a “törvény, jog és igazság” uralmának szükségszerűleg elő kellett volna idézni.

Szerte az országban még mindenfelé ostromállapot van. Erőszak, jogtalanság és igazságtalanság minden téren. A főispáni székekben ott ülnek még a hitványság eszközei: a megyei harambasák s körülöttük a konclesők egész serege, a korrupció kétlábú miazmái: a zsoldért esengő stréberek.

A választói névjegyzék reformja csak a mameluktábort neveli, s a lajstromkészítő bizottságok csak úgy édelegnek a legszebb polgárjog elkobzásában.

Az adósróf a legjobban működik. Ide s tova félig már beteljesedik a szociálisták álma: minden az államé lesz. Ellenben képtelenek lesznek megélni az állam polgárai.

Azután ezer meg ezer önkény, igazságtalanság, törvényszegés, korrupció, panama!…

Így állunk eddig. A “törvény, jog és igazság” még mindig csak ígéret, és ha csak ígéret marad, Széll Kálmán bűnösebb minden elődjénél.

Mert azok nem tettek cikornyás beszédben szédítő ígéreteket. Törvényt szegtek, romboltak vakmerően és nem szűr alatt. Igazságot nem adtak, de nem is ígértek.

Ünnepeltetni magunkat szép beszédekért, hatalmas ígéretekért, de az ígéretekből mit se váltani be: nem harmonizál a politikai és magánbecsület egyesítő teóriájával.

Ismételjük: “ígérni nehéz!”… A magyar jellem egyik páratlan tulajdona: a kimondott szóhoz való ragaszkodás.

Figyelmébe ajánljuk ezt Széll Kálmánnak. A tizenkettedik órában vagyunk, s ígéretekkel hitegetni a nemzetet már nem lehet. Mert ezután csak egy ígéret jöhet: “amennyiben terveimet végrehajtani képtelen vagyok, átadom a helyem méltóbb embernek”.

De ezt az ígéretet azután muszáj is lesz ám beváltani!

Debreczen 1899. július 15.

A-y E-e.

156. A HÉTRŐL

Félszázad év után eszébe jutott a nemzetnek, hogy valaha régen, mikor nem “Übermensch”-ek, de félistenek éltek és küzdöttek a legfelségesebb harcban, volt neki egy nagy dalnoka, akit átszúrt szívvel dobhattak bele egy hevenyében ásott közös sírba, s kinél nagyobb költője nem volt, s nem is lesz tán soha!…

Az iskolában talán nem így tanítják, az Akadémia talán kétségbe vonja, hogy valaki lehet nagy költő anélkül, hogy középiskolai tanár vagy biztosító intézeti hivatalnok lett volna, de a nemzetre nem lehet úgy ráoktrojálni a poétákat, mint a központból támogatott kormánypárti képviselőjelölteket. - Petőfi a mi legnagyobb költőnk, akármit is mondjanak a gyulai pálok!…

És a nemzet most készíti elő legnagyobb költőjének apoteózisát. Hogy mennyire országra szóló ünnep lesz a júl. 29-iki ünnep, bizonyítja az, hogy még Debrecenben is ünnepelni fognak. Sapienti sat.

Ötven év után. Ennyi idő kell Magyarországon, hogy valakit felismerjenek. Feltéve, ha az a valaki Istentől megáldott, igazi lánglélek. A Heltai-Makai-féle léha törpeségek úsznak az anyagi és “erkölcsi” elismerésben, szegény Reviczky Gyula pedig részletekben halt meg; igaz, hogy mikor már enni sem tudott, volt elég ennivalója.

Mit várjunk aztán mi, szegény epigonok? Írunk, mert a szívünk kényszerít, hogy írjunk. Küzdünk lenézéssel, közönnyel, nyomorral, s mikor megvetve az olcsó reklámot, össze szedjük, amit írtunk, s aminek minden sora egy-egy órával kurtította meg a nyomorúságos életünket, várhatjuk, hogy észrevegyenek, hogy méltányoljanak. Léhaság, pikantéria, gésa gimnázium szerez nevet is, kenyeret is, de nemesebb ambícióval legfeljebb is éhen lehet halni!… Az aszfalt még nem a kultúra jele, mi pedig még csak a XVI. században élünk.

Komárom megye talán még ott sem tart. Ott még elevenen égetik meg az ártatlan embert!… Az ég szerelméért! meg kell tiltani, hogy a mocsai esetről szóló lapok külföldre jussanak!… Mert az orosz cár még el fog küldeni egypár százezer kozákot, hogy egy kis civilizációt hozzanak közibénk!…

Szél Kálmán az utolsó országgyűlésen ígéretet tett, hogy a mocsai ügyben szigorú nyomozást rendel el. Hányadik ígérete ez már Széll Kálmánnak?… Talán még ő sem tudja!…

A miniszterek és a hon atyái pihennek. Bizonyára fürdőn hűsölnek, hiszen fürdőn van most mindenki.

A múlt este élvezettel tanulmányoztam az Angelotti-orfeum közönségét. Ötven percentje szalmaözvegy. És akik máskor többnyire papucshősök, micsoda vivőr alakokká válnak szalmaözvegységük idején!… Na, de nem árulkodom. Hátha a lap egypár fürdőző feleség kezébe kerül. Nem akarnám, hogy baj legyen.

A rossznyelvek sokat beszélnek egy előkelő szerepű fiskálisról, aki ugyancsak megjárta. Röviden: míg más nős ember azért nem megy fürdőre, hogy itthon egy kissé kitombolja magát; neki éppen azért kellett fürdőre menni, mert idehaza nagyon korán és szokatlanul merészen kezdte el a szalmaözvegység pajkosságait… Így mondja a fáma…

A mezőn nincs holtszezon, még mindig tart az aratás. Késő kívánság, de bárcsak áldásos lenne!… Hogy bírjuk el a kvótaemelést, a pénztárnokok amerikai útját meg a katona urak követeléseit, ha az aratás eredménye-gyenge lesz?!…

Debreczen 1899. július 15.

Dyb.

157. ÜNNEPNAPOK

A nagy idők jubileumának vége felé járunk.

A század végén ünneplőbe öltözött a magyar, hogy a megvénült század legszebb korszakát kegyeletes szívvel, lelkesedéssel s illő pompával ülje meg.

Fáj nekünk nagyon, hogy a nagy ünnepen nem úgy vett részt Debrecen városa, ahogy kellett volna, ahogy szerettük volna.

Azokban a nagy időkben dicső szerepe volt. Akkor volt Debrecen a legnagyobb, s akkor érdemelte meg igazán, hogy az ország szívének, hogy a magyarság lelkének nevezzék.

Hogy lett a régi, lelkes Debrecenből a mai közönyös, lelkesedni képtelen Debrecen - nem kutatjuk. Annyi tény, hogy nem csak a hatalom szolgái tették azzá.

A kor betegsége, a fáradtság, kimerültség, apátia Debrecent sem kerülte ki.

Hiába keresünk egy jelt, egy igénytelen emléket, mely a nagy napok nagyszerűségét, jelentő ségét juttassa eszünkbe. Egy primitív iparosmunka: a kőoroszlán volt egyedüli emlék, kedden azt is kiszállítják a városból.

Kisvárosok, ismeretlen nevű falvak apró házai közt megtaláljuk a nagy idők emlékét; nálunk nincs semmi jel, amely hirdetné az eljövendő s talán fogékonyabb szívű utódoknak, hogy mi is érdemesek vagyunk a nagy idők vívmányaira, mert emlékezünk!…

Fáj, nagyon fáj ez a szomorú valóság nekünk. Debrecen város nem emelt emléket sem a nagy időknek, sem minden korszak legnagyobb magyarjának: Kossuth Lajosnak…

Néhány lelkes ember a jubileum alkonyán két emlékünnep rendezésén fáradozik. Közel van ez a két ünnep. E hó utolsó napján lesz az egyik, aug. 2-án a másik.

Az első ünnep a szabadságharc dalnoka, a legnagyobb magyar költő halálának félszázados évfordulója, a második a debreceni csata napja lesz.

Szépnek, impozánsnak kell lennie mindkét ünnepélynek, s hogy az legyen, Debrecen közönségétől függ!

Bárcsak felengedne a szíveket borító jég, bárcsak megtörne a dicső múltat feledő közöny, s egy szívvel, egy lélekkel ünnepelne egész Debrecen!…

Akkor talán megtermékenyülnének a szívek, s közössé lenne az az akarat, hogy méltó emlékek jelöljék a nemzetnek s Debrecennek is legnagyszerűbb, legfeledhetetlenebb korszakát!…

Debreczen 1899. július 17.

(A.)

158. A HÉTRŐL

“Még egy merénylet, s én mentve vagyok” - vélekedhetik Szerbia korhely exkirálya: Milán, mikor méltóságosan fogadja a gratuláló deputációk hosszú sorát.

És amilyen szerencséje van ennek a koronát hordott ruénak, megtörténhetik, hogy megszabadulásának örömére nemzeti ajándékkal lepik meg hűséges szerbjei, s adnak neki mondjuk: egy milliócskát.

S akkor Milán úr elérte célját. Kissé ki is pihente magát, zsebpénzt is szerzett, visszatérhet az elhagyott világba…

…A párizsi demimondok pedig szövik, szövögetik a sok fényes álmot visszatérő száműzött királyról s csengő, fényes szerb aranyakról…

*

A hágai tréfás kongresszus még mindig ingyen mulattatja Európát. És valóban mulatságos ez a “békésdi” játék. Megvan benne a komikai hatásnak legfőbb eszköze: az előadók végtelenül komolyan veszik szerepeiket. Hogy a hatás teljes legyen, csak egy kis háború kellene.

*

Dewey admirálist óriási lelkesedéssel fogadta Trieszt. A tengernagy urat meg is interjuvolták, s ő elmondta nagyszerű terveit az amerikai hajóhad felállítására nézve. Harcias katonatípus Dewey úr; új típus ez a büszke Unió szabad, felvilágosodott földjén, mely először rázta le magáról a militarizmus jármát.

Most már lesz hadserege is az Egyesült Államoknak.

Így halad az emberiség - hátrafelé!…

*

A szocializmus, melyet a “jövő zenéjének” nevezett el a tartalom nélküli frázisok kora, nagyon is hangosan kezdett bele a forradalmi indulóba.

Nemcsak Belgiumban, nálunk is. A budapesti szocialisták már forradalommal fenyege tőznek… Egy szegény embert a nyomor halálba kergetett, s az utolsó sorokban, hátrahagyott levelében a gazdagokhoz fordul: ne hagyják éhen veszni a szegényt!… Dehogy hallják meg a nyomor segélykiáltását. Felfordult világ ez, mely nem egykönnyen fog észretérni!…

Pedig még most sokat segíthetne egy kis humanizmus, meg egy kis - demokrácia…

*

Egyik laptársunk erősen állítja, hogy Debrecenben felférne a nyári színkör. - Nem vitatkozási kedv kényszerít, hogy ellentmondjunk.

Azért, mert az orfeumoknak, hippodromoknak közönsége van, nem következik a nyári színkör szükségessége.

Bárcsak volna reá szükség! Mi örülnénk legjobban. De ha - kissé merész feltevéssel - a színházbérlő közönséget kivétel nélkül olyannak tekintjük, melynek a színháztól nyújtott élvezet életszükséglet, még mindig nincs meg az a közönség, mely egy nyári színházi szezont biztosítson, mert a közönségnek éppen ez a része az, mely a nyarat Debrecentől távol tölti. A közönség nagyobb részéről pedig nehéz szívvel, de biztosan állíthatjuk, hogy örömestebb áldoz könnyebb élvezetekre, mint színházra, mely az ő szemében szintén időtöltésre alkalmas komédia, csakhogy drágább a többinél.

*

Orfeumoknak, hippodromoknak akart konkurrenciát csinálni Lányi Géza is, ki daltársulatával másodszor kereste fel a héten Debrecent. Közönsége másodszor sem volt, de - őszintén szólva - nem is nagyon érdemelte meg a társaság. Magán Lányi Gézán kívül talán csak az egy Nánássy Géza tudott élvezhetőt nyújtani. A Lányi-féle társulatok nem képesek Debrecenből kiszorítani az orfeumokat.

*

Közelednek az ünnepnapok. Petőfi-ünnep s a debreceni csata napja.

Készüljünk a nagy poéta ünnepére, ki nem volt ugyan főrendiházi tag, nem volt tagja az akadémiának sem, s annál kevésbé titkára.

De nagyobb, igazabb poéta volt minden idők magyar költőjénél!…

Debreczen 1899. július 22.

Dyb

159. HAZAFIATLAN OLÁH FŐPAPOK

Van-e Széll Kálmánnak programja a nemzetiségi kérdést illetőleg, nem tudjuk.

Annyit látunk, hogy a mi kedves testvéreink sohasem okvetetlenkedtek annyira, mint éppen mostanában, a Széll-rezsim óta.

A szász szemtelenkedések nap nap után ismétlődnek.

A tót pánszlávok mesterkedése kezd komolyabbá lenni, mióta egy magyar parlamenti pártban, a néppártban találtak szövetségesre.

Legutóbb sokat írtak a lapok a muraközi fiatal horvát papok izgatásairól is.

Egyszóval az izgatók nyugodtan munkálkodnak. Legalább mi nem látjuk a magyar állameszme hivatásos őreit sehol.

De főképpen nem látjuk az oláh agitátorok üzelmeivel szemben. Maguk a magyar kormány által zsíros állásba jutott főpapok közül is nem egy van az oláh nép bujtogató[i], a magyar állameszme ellenségei közt.

S mit csinál a kormány? Eltűri például, hogy a magyarcsékei kerületben a kerület szabadelvű pártja hivatalos jelölt gyanánt támogasson egy tizenhárom próbás dákorománt. Eltűri egy-egy megvadult ellenszegülő törekvéseit. Eltűri, hogy azt a néhány hazafias román lelkészt, kik nem vesznek részt a dákoromán komédiában, felettes egyházi hatósága valósággal üldözze, s úgyszólván erőszakkal nevelje bele a hazaáruló oláh agitátorok táborába.

Készséggel szolgálhatnánk nevekkel is.

Egymás után jönnek a panaszok azokról a hazafiatlan oláh főpapokról, kik írtóháborút indítottak egyházmegyéjük magyar érzelmű papsága ellen.

Felhasználják a magyar kormány által a szegényebb lelkészek számára nyújtott segélyt, melyet csak kipróbált dákoromán papoknak adnak, s megvonják azt azoktól a lelkészektől, kik a legnagyobb szegénységben is jó hazafiak.

És a magyar kormány nyugodtan tűri mindezt. Nem látunk semmi intézkedést a dákoromán főpapok üzelmei ellen.

Az eredmény pedig kétségtelen. A magukra hagyott, anyagi zavarokkal küzdő lelkészek kényszerítve lesznek a többség táborába állani, s az okos nemzetiségi politika elveszti legerősebb s legeredményesebb támogatóit.

Lépjen fel végre a kormány a dákoromán főpapok ellen, s ne tűrje tovább, hogy élén álljanak az államellenes harcnak, s valósággal írtóháborút folytassanak magyar érzelmű papjaik ellen.

Ha gyors segítség nem érkezik, elveszítjük az oláh papoknak azt a csekély hányadát, mely hazafiasan gondolkozik.

Mert szép dolog hazafinak lenni, de miért küzdjenek ők, ha a hazafiasságukért történő üldöztetést maga a magyar kormány is nyugodtan tűri.

Debreczen 1899. július 24.

A. E.

160. A “KORTÁRSAK”

Szegény Petőfi, ha véletlenül valami csodából megjelenne köztünk, bizonyára nagyon csodálkozna. Milyen népszerű is volt ő ötven évvel ezelőtt!…

Nagynevű emberek, díszes állású urak egymás után visszaemlékeznek arra az időre, mikor boldoggá tette őket egy-egy találkozás a nagy poétával.

Fölkelnek a “kortársak”. Mind, mind előkelő urak. Mindegyiknek van egy története, amelynek vége az, hogy mennyire tisztelték ők ezt a “tüneményszerű lángelmét,” s milyen boldogok, hogy beszélhettek vele.

És minket, kik már oly távol esünk a nagy időktől, kik csak írásokból ismerjük a magyar őserő legnagyobb szülöttének élettörténetét, most egyszerre megszáll a - kétség…

Hogyan? Hát amit mi eddig Petőfi életéről olvastunk és tudtunk, üres mendemonda?…

Hiszen a “kortársak” rajongással szólnak róla, s azt állítják, hogy boldogok voltak, mikor köntösét érinthették?!…

Hiszen Petőfi akkor a világ legszerencsésebb poétája volt, akit már életében megértett, akiért már életében rajongott mindenki.

Micsoda hitványság volt meghamisítani ezt az igazságot s elhitetni a serdülő milliókkal, hogy a nagy költőt kora nem méltányolta eléggé?!…

És azért csak olvasunk régi írásokból. Azok mást beszélnek. Nyomorról, küzdelemről, sorscsapásokról, igazságtalanságról, szomorú és sötét dolgokról.

Azok a nagy urak, kik most büszkén “emlékeznek vissza”, kik most sorba kamatoztatják a jóféle Petőfi-tőkét, míg élt, lenézték a szegény egzaltált embert, kopott, fakó poétát.

Hiador írja, hogy nagyon sokan az utcán is szégyelltek vele végigmenni, s bizonyára Görgey hadvezér úr sem volt olyan nagyon megilletődve a Petőfivel való találkozáskor, mint ahogy most állítja egy levelében, melyet valami német laphoz intézett.

Ez az igazság, ez a historikum. És ezt az igazságot szinte megköveteli a Petőfi hatalmas egyénisége.

Nem volt ő olyan kicsiny ember, hogy saját kora megértse, hogy saját “kortársai” méltányolják.

A mostani visszaemlékezések a siker eredményei. A siker minden, és mindent megszerez. Megszerzi a rajongó “kortársakat” is.

A valóság pedig az, hogy ötven év kellett ahhoz, hogy Petőfit megértsék, csodálatos nagyságát méltányolni tudják.

Kora nem értette meg, a “kortársak” nem jól emlékeznek.

Ne vegye ezt a pár sort kegyeletlenségnek senki.

Sokkal nagyobb jelentőségű, sokkal szebb a legnagyobb magyar költő ünnepe, ha tisztába jövünk a “kortársak” visszaemlékezéseivel.

A Petőfi nagyságának közös tudata a félszázad év után babérral fedett sír, a költő kora által megtagadott hódolat megnyilatkozása az utódok szívében: ez a Petőfi-ünnep jelentősége.

Debreczen 1899. július 25.

Ady Endre

161. A RENNES-I TÁRGYALÁS

Jólesik remélnünk, hogy az aug. 7-iki tárgyalás a Dreyfus-ügy végét jelenti.

Ideje volna. Ettől a nehéz betegségtől nyög az egész művelt világ, s főképpen sínylődik Franciaország, mely ezt a sorsot semmi esetre sem éremelte meg.

Bűnös vagy ártatlan, dőljön el már végre! Legyen befejezve a tizenkilencedik század végének francia forradalma, s a harcból egy kerüljön ki győztesen: a gloire nemzete, ez a csodás, zseniális náció, mely a haladásban mindég elöl jár, s a haladás ellenségeit legelőbb szokta leverni.

A rennes-i bíróság vissza fogja adni Dreyfus szabadságát. Eddig még minden ártatlansága mellett bizonyított. De a rennes-i ítéletnek nagyobb diadala nem a Dreyfus szabadsága, hanem a reakció veresége s Franciaország becsülete lesz.

Másodrendű kérdés itt a Dreyfus sorsa.

Azt kell dokumentálni egész világ előtt, hogy egy erkölcstelen és becstelen bíróság nem mondhat titkos motívumok alapján ítéletet valaki felett, akár hazaáruló, akár ártatlan az!

Meg kell mutatni a rennes-i ítéletnek azt, hogy az emberi jogok s haladás nemzete nem engedi a középkor visszatértét, mert két középkori intézmény: katonaság és katolikus papság úgy óhajtanák.

S meg kell főképpen győzni mindenkit, hogy Franciaország saját ügyeiben nem szorul a többi népek befolyására vagy tanácsára; elintézi ő maga, s nem óhajtja tudni, hogy a Sajó-Szent-Kötélen megjelenő hetilap revizionista vagy antirevizionista-e, s arra sem kíváncsi, hogy Picquart ezredes mivel tette magát érdemessé a budapesti díszkardra.

Rennes-ben összeül a bíróság, s igazságos ítéletet mond igazságos adatok alapján.

Ha Dreyfus ártatlan, lakolni fognak az istentelen bírák; össze lesz tiporva a reakció, vissza fogja nyerni nyugalmát Európa beteg, ideges társadalma, s ami mindennél több: a nagy Franciaország ismét győzelmet aratott!…

Várjuk a rennes-i tárgyalást, hogy legyen már egyszer vége a Dreyfus-ügynek, mely csak Franciaországban mély jelentőségű, de Európa többi részében s minálunk is az idegesség századának egy rohama: betegség, melyet hideg vízzel szokás és kell gyógyítani!…

Debreczen 1899. július 26.

A. E.

162. EGY ÜNNEPI BESZÉD

Mikor a Batthyány utcán összeverődött az a kisszámú közönség, mely emlékezni tudott és akart, felállott egy lelkes férfi, professzora a kálvinisták debreceni főiskolájának, s belekezdett ünnepi beszédébe.

Szép volt a beszéd. Nem olyan, mint a hagyományos ünnepi szónokoké szokott. A szónok nem látta az ünneplő közönség arcán a lelkesedést. Nem mondta, hogy most egy összeforrt nemzet ünnepel. Nem hitte, hogy a nagy költő diadalmas eszméi szentelik meg az ünnepet. Úgy beszélt csak, ahogy a szíve diktálta, ahogy a lelke parancsolta.

Megérezte a szívek dobbanását, s a szívében támadt sejtés megsúgta neki, hogy ünnepünk nem tiszta, nem őszinte. Érezte, hogy közönyünkből, önzésünkből, a porból a Petőfi emléke sem képes kiragadni bennünket, s ez az érzés reánehezedett felgerjedt szívére.

Nem, ez a kor nem a hálás utókor, nem az ünnepek s nem az ünneplők kora. Hogyan tudják megérteni a költő nagyságát, a szellemi felség nagyszerűségét, mikor minálunk mindennek értéke van: pénzben kifizetett értéke.

Mit tudunk mi azokról a kincsekről, melyek a költőt Rotschildjainknál gazdagabbá tették, csak azt látjuk, hogy bankot nem alapított, biztosító társaságokat nem vezetett, vagyont nem gyűjtött, pártkasszára nem áldozott, s őfelsége kormánya előterjesztésére nem adományozott neki magyar nemességet, melynek értékét ötven év óta úgy megnövelte az ostoba emberek hiúsága.

Minálunk mindennek ára van. Még a Petőfi emlékét is tudjuk kamatoztatni. Kacagjuk az eseményeket, s érthetetlen előttünk a Petőfi lénye.

Ezt gondolhatta, ezt érezhette - hiszen ezt látjuk mindig - a mi ünnepi szónokunk is.

Sok szép beszéd hangzott el a Petőfi-ünnepen. Magyarhon húszezer poétája is kitett magáért. De legőszintébb, legfájdalmasabban igaz a debreceni professzoré volt, ki fájó szívvel nézi az eszménytelen kor őrült forgását, s félrevonul a százados falak közé, s elmerül a múlt szellemi kincseiben, melyek neki egy szebb, nemesebb korszakról beszélnek…

Debreczen 1899. augusztus 1.

A.

163. 1849. AUGUSZTUS 2.

Ma ötven éve szomorú nap virradott Debrecenre. Termőföldjét magyar vér locsolta, pedig olyan drága volt már akkor a magyar vér!

Nagy volt az ellenségünk, mert nagy volt az igazságunk!…

A legszentebb küzdelem közel volt már akkor a véghez. Debrecentől Világosig olyan rövid volt már akkor a mi szerencsétlen végzetünk útja.

Milyen volt az út az aradi Golgotáig - miért tekintsünk reá vissza?…

A mi szemünk a debreceni csatatéren tekint most bánatosan végig; a mi szívünk ahhoz a sírhoz vezet most bennünket, hol porladó hősök felett haldokló oroszlán szimbolizálja a szíven átszúrt nemzetet.

Hogy harcolt még Nagy Sándor hős serege!… Alig bírt vele a zsoldosok tízszer nagyobb hada, mintha érezte volna, hogy ezé a harcé lesz a babér utolsó levele - mintha minden szívbe titkos sejtelemként szállott volna a nagy katasztrófa érzete, s nem akarta volna megvárni a rémítő órát, mikor a hősök serege megalázva, lefegyverezve áll a legzsarnokabb koronás fő szolganépe előtt!…

Gyászos, szomorú nap ez a mai.

Segesvár alatt megdől a hős Bem rettenthetlen hada, s átszúrja egy nyomorult kozák lándzsa a legnemesebb magyar szívet, s pár nap múlva nagy Debrecen borul mérhetetlen gyászba: temeti Nagy Sándor holt vitézeit, a hősi harcban elhullt bajnok honvédeket…

A haldokló kőoroszlán ráfekszik a hősök sírjára…

Az oroszlán nem halt meg! Királyi vadat nem teríthet földre hitvány orvvadász.

Az a kőoroszlán könnyebb a porladó hősöknek a feledés súlyánál.

Őrködik, emlékeztet, mint elmúlt idők sóhaja, mint kővé vált fájdalom…

…Nagy Debrecennek minden röge szent. Megszentelte a honfikönny, vér és ima!

De az a sír szentebb mindegyiknél. Szentély, talizmán, kereszt és Golgota.

Minden füve a feltámadás lehelletétől nyert életet, s minden porszemében a magyar élet záloga van…

…Nem féltjük mi Debrecent, hogy oltárán megszűnjék égetni a magyar tűz lángját. Magyar volt, nagy volt mindig, s az lesz ezután is, mert hantjai negyvennyolcas honvédeket borítnak.

Az a sír a honszeretet élete lesz addig, míg Debrecen a nagy Debrecen marad, s élő átok, ha valaha magyarságát, hazáját feledné!…

Hintsetek virágot a sírra, a mi mártírságunk, a mi megváltásunk szent helyére. Legyen zarándokhely az mindenha, melytől vérző szívünk akkor is reményt hoz, ha bent a fórumon kufárok is ütöttek tanyát.

Legyen áldott annak a sírnak minden porszeme, s legyen az a sír haldokló oroszlánjával örök parancs arra, hogy kell megvédeni ezt az édes, ezt a szent hazát!…

Debreczen 1899. augusztus 2.

Ady Endre

164. A ZÜLLÉS ÚTJÁN

Ausztria még egyszer, utoljára históriát akar csinálni.

A szabadsággal nem tudott élni, az abszolút uralmat nem akarja tűrni.

A beteg ember szimptómái ezek. Nem elégíti ki semmi, nincs orvossága semmi, csak a halál.

Züllik, bomladozik feltartóztathatlanul ez az összetákolt földdarab. Késleltetni bomlását már az agg uralkodó személye sem tudja; a legnagyobb történelmi hazugság, melynek neve Ausztria, közel van a véghez.

Az a harc, ami most a 14. § miatt folyik, nem érdemel rokonszenvet.

Ausztria németei szinte provokálták az alkotmány felfüggesztését, hogy nyugodtan tűzhessék ki a fekete-piros-arany lobogót, és énekelhessék a német egység izgató dalát.

Mint minden vihar előtt, most is megjelentek a leveli békák: - a jósoló politikusok.

Ők már látják egész Ausztriát lángba borulni, s látják, mint mennek a magyar katonák forradalmat fojtani, csendet csinálni, s mint fogja a kényszerűség megteremteni a régi álmot: a magyar hegemóniát…

Nem szoktuk a politikai haruspexek jóslatait komolyan venni, de tagadhatatlan, hogy most nem hiányzik jóslataikból a valószínűség.

Ami most Ausztriában nap nap után történik: kész forradalom.

A Salzburgban és Gablonzban lefolyt dolgok már nem jámbor tüntetések. Az utcaharcok forradalmat jelentenek, s az első vérontás csak vadabbá teszi a tömeget…

Szeretnők, ha nekünk semmi közünk sem volna az Ausztriában történtekhez. Ausztria népei végeznék el egymással a számadást, és nekünk ne okozna semmi fejtörést.

Sajnos, a bomladozó Ausztria legújabb eseményei veszedelmesen közelről érintenek bennünket. A játék részben, sőt nagy részben a mi bőrünkre megy.

Mindazonáltal nem látjuk a magyar politikusokat őrálló helyeiken. - Nem látunk semmi óvó, előrelátó intézkedést a jövőre nézve.

Még mindig közös a sorsunk avval az állammal, mellyel csak alkotmányosan szabad és lehet együttélnünk, s melynek immár nem csak alkotmánya van felfüggesztve, de mely forrongó mozgalmaival, fenyegető forradalmával a legnagyobb veszedelem reánk nézve.

Itt az ideje, hogy a háromszáz éves küzdelemnek eredményt szerezzünk. Jog, igazság, törvény és józan ész tiltakozik a további együttélés ellen.

Maradjon magára az a bomladozó, pusztuló földdarab, s érje el mielőbb százszor megérdemelt, nyomorult vesztét.

Debreczen 1899. augusztus 7.

A. E.

165. A MAGYAR BECSÜLET VILÁGOSA

Ott ég-e a szégyenpír minden honfi arcán, vagy már szégyenleni sem tud a magyar?…

Érzi-e a nemzet azt a pofoncsapást, melyet a mai napon, a félszázados évforduló egyik legszomorúbb napján, legádázabb ellenségeitől kapott?…

Van még magyar büszkeség?… Vagy tán magyar sincs többé a hazában?… Megtörtént!…

A Hentzi-szobrot nagy ünnepséggel avatták fel ma délelőtt. Felcsendült a Gotterhalte, melynek hangjai mellett olyan szaporán lehet mészárolni vagy megfojtani a magyart, meghajoltak a zászlók, dísztüzet adtak a magyar bakák, s mikor a “zum Gebet” felhangzott, imára térdelt a magyar fiú, kinek talán nagyapját az esküszegő, átkozott emlékű osztrák zsoldos valamelyik katonája ölte meg.

Ez történt ma, a szabadságharc félszázados évfordulóján, mikor minden napunk Nagypéntek, gyásznapja a nagy tragédia egy-egy szomorú végjelenetének.

Fátyolt borítottunk minden vesztőhelyre, bosszú nélkül hagytuk Aradot s a többi rémhelyet, feledtünk és áldoztunk azóta, feláldoztuk, legyőztük a bosszúérzéstől telt szív minden fellobbanását, és mi a jutalom?… Ötven év után elviszik a vértanúk unokáit, hogy imádkozzanak a bakók üdvéért, dicsőítsék a magyar szabadság gyilkosait akkor, mikor ötvenedikszer virrad reánk a világosi gyásznap évfordulójának szomorú hajnala!…

…Ott ég-e a szégyenpír minden honfi arcán, vagy már szégyenleni sem tud a magyar?…

Mik vagyunk mi? Szabad nép vagy helóták; jámbor, türelmes birkák vagy büszke, becsületes honfiak?…

Hol voltak a magyar függetlenség dicsekvő héroszai, kikre a magyar nép legdrágább jogait, reményeit bízta, s kik annak idején azt fogadták, hogy csak átlőtt testeiken keresztül juthat az esküszegő zsoldosok emlékszobrához az ünneplő sereg?…

Hol vannak a magyar kormány tagjai, hol van Széll Kálmán, kinek miniszterelnökségi szédelgése alatt kellett megtörténnie a magyar becsület sárbatiprásának, kit nagyobb bűn terhel az ünnep bármelyik rendezőjénél?…

Ötven év után ennyire jutottunk.

Felszentelik újra a magyar függetlenség sírkövét, s szinte odakiáltják a nemzetnek: bolond magyar, ne hidd, hogy a te ünneped egy szabad nép kegyeletes visszaemlékezése a szabadságért vívott küzdelmére; a győzelem a mienk volt, s mi a győzelem hasznáról nem akarunk lemondani…

És a magyar nemzet engedte, hogy ellenségei is megüljék a világosi nap emlékét. Ötven év után, a világosi gyásznap évfordulóján ismét sárban van a magyar becsület, ismét sárba taposták szolgalelkű osztrák katonák, kik megfutnak minden csatában, de rettenthetetlenek, mikor egy lebilincselt nemzetet kell arculverniök!…

Hiába itt minden szó. A magyar önérzetet megölte az 1867 óta tartó leplezett szolgaság, a nemzet vezetői, a nép képviselői pedig vagy korrumpáltak, vagy hideg szívű, közönyös emberek.

Az osztrák szoldateszka tegnap megünnepelte az ötven év előtti győzelmet, s ünnepével dokumentálta azt is, hogy itt ő az úr!…

…A magyar nemzetnek pedig nincs ünnepelnivalója. A világosi napot ma ünnepelték meg a Hentzi-szobor mellett, s az ünnep a feltámadt kamarilla győzelme volt.

…A magyar ember pedig kulcsolja össze két kezét, s adjon hálát az Istennek, hogy őseinek vérétől áztatott hazájában neki is szabad élnie!…

Debreczen 1899. augusztus 12.

A. E.

166. RÁTÓT ÁLLAMFÉRFIA

Széll Kálmán úr, a magyar politikai élet Neukomja, eljátszotta immár kis játékait. A hipnózis nehéz álmából ébredni kezd a magyar közvélemény, s a miniszterelnök úr be fogja ide s tova látni, hogy a rátóti tehéngazdálkodás elvei nem válnak be a miniszterelnöki székben.

Nem titkoljuk, hogy annak idején mi is tápláltunk reményeket a miniszterelnök úr szép ígéretei felől, de ugyancsak mi voltunk azok, kiknek nagyon hamar be kellett látnunk, hogy a Széll-éra nem egy jobb korszakot jelent, s a nagyhangú ígéretek csak ígéretek maradnak.

Széll Kálmán a legnagyobb mértékben nélkülözi az igazi államférfi tulajdonait. Ő, aki büszkén hirdette magát a Deák Ferenc elvei letéteményesének, éppen olyan messze esett a minden hibája dacára is tiszteletreméltó Deák Ferenctől, akár a korrupció atyamestere, Tisza Kálmán vagy a korlátolt eszű volt főispán-miniszterelnök.

Deák Ferencben is erős volt a megalkuvási készség, de ellensúlyozta erős magyar egyénisége s a politikai morál iránti érzéke. Széll Kálmán paktummal került a miniszterelnöki székbe, beváltatlan ígéretekkel vezette félre a közvéleményt, egyéni érdekek kielégítésével némította el az ellenőrzés kritikáját, s ami a politikai morált illeti, a Széll Kálmán eddigi kormány elnöksége nem nagyon igazolta híres teóriáját a politikai becsületről.

Példa nélkül való az az eset, hogy egy miniszterelnök ennyi ideig sütkérezzék a népszerűség fényében, anélkül, hogy erre legkevésbé is méltónak mutatta volna magát.

Pártja megnövekedett a húsosfazék varázsától, a diadalmas ellenzék pedig paktumba göngyölte a győzelmi pálmát, s hódolattal tette le a miniszterelnök úr lábai elé. Tulajdonképpen ellenzék sincs, mióta Széll úr hinti a port a magyar politikusok szemébe.

Az ő dicsőségét zengi a magyar sajtó is - alig néhány független lap kivételével. A nemzeti jogok Türtaioszai ma már csak ódákat írnak. Vészi József mandátumot kapott, Ugron Gábort egyhangúlag választották meg Sz.-Somlyón. Csak nem lehet kívánni Bartha Miklós úrtól, hogy a szeretett barátnak adott elégtétel után is ellenzéki maradjon?… S ilyenformán nyert magának nagyon sok barátot Széll Kálmán úr.

Ezek után ígérhetett, bolondíthatott tovább. Minden ígéretét vívmánynak vették, s minden megalkuvását államférfiúi bölcsességnek.

Az ő miniszterelnöksége alatt nyugodtan verhették arcon a magyart, avathatták fel nagy ünnepséggel a Hentzi-szobrot. Máskor az egész magyar sajtó egyként tiltakozott volna e galád merénylet ellen, most alig egy-két magyar lap emelte fel szavát.

És mégis a Hentzi-ünnep leplezte le a maga valóságában Széll Kálmánt.

Most már kezd látni a magyar közvélemény. Széll Kálmán kormánya alatt “törvény, jog és igazság” nevet nyertek a megalkuvás s a nemzeti becsület sárbatiprása.

Itt az ideje leszámolni e politikai szédelgéssel s ennek fő alakjával, a rátóti államférfival.

Sem jogcíme, sem képessége nincs a magyar politika vezetésére, s rövid uralma csak megerősítette a politikai vásár piacát.

Ha pedig a nép képviselői elfelejtik kötelességüket, megmozdul maga a nemzet, s oda juttatja Széll Kálmánt, ahová való: a rátóti tehéngazdaságba.

Debreczen 1899. augusztus 14.

A. E.

167. HÍR EGY BESZÁMOLÓRÓL

Beszámoló. Nagyváradról táviratozzák: Örley Kálmán, a margittai kerület országos képviselője vasárnap tartotta Margittán beszámolóját. Örley kijelentette, hogy a szabadelvű párt az utolsó percig híven tartott ki Bánffy mellett, és ilyen törhetlen ragaszkodással viseltetik Széll Kálmán irányában, kit a legziláltabb s legsúlyosabb politikai viszonyok közt az isteni gondviselés kegye adott a nemzetnek. A beszéd hatása alatt Molnár Mihály balyoki ref. lelkész kijelentette, hogy bár eddig függetlenségi vezér volt, jövőre Örleyre szavaz, és szabadelvű párti lesz.

Ez a kis hír egyik előkelő fővárosi lapban jelent meg.

Néhány sor, de benne egy hitvány kor teljes képe…

Hát mit is beszél ez a kis hír?

Egy kormánypárti képviselő lerándult a kerületébe beszámolni választóinak.

Ez az úr annak idején Bánffy-testőr volt, elszánt tagja a bukott miniszterelnök gárdájának.

Bánffy bukott, a gárda nem halt meg, hanem megadta magát.

Jött Széll. Az egész országot bekürtölték hivatalos és hivatlan szócsövek, hogy a rendszer bukott, s egy boldogabb éra előtt állunk.

Hát a rendszer nem változott meg. Ellenben Széll Kálmán a sz.-somlyói választókerület segítségével ítéletet mondott Bánffy úr felett.

Örley úr mint testőr belépett annak a gárdájába, aki első urát segített gyorsan eltemetni.

Természetesen ez privát dolog. Ízlés és felfogás dolga. Örley úrnak bizonyára okai vannak a mindenkori miniszterelnök gárdájához tartozni.

A margittai választópolgárok?… Azoknak valószínűleg szintén okuk van Örley úrban állandóan s minden körülmények között bízni.

Ki lát bele egy-egy választópolgártárs veséjébe.

Eddig megvolnánk. Ami eddig történt, szép magyar hazánkban nem is olyan szokatlan jelenség.

De ezután történt valami. Tessék ott fentebb, abból a kis hírből kikeresni; nincsen kedvünk reprodukálni!…

…Ez már megdöbbent, és undorral tölt el bennünket!…

Hát így vagyunk már? Fényes nappal egész világ előtt folyik a prostitúció? …Hát nincs már a tisztes érzésnek, hazafiasságnak semmi értéke?…

És ez akkor történt, mikor ez a nemzet a leggyalázatosabb bántalmat szenvedte át, mikor a tisztességes magyaroknak legszentebb kötelességük összetartani s megtorolni azt a durva sértést, amely a magyar becsületet érte!

…Elszorul a szívünk, megrendül a hitünk.

Hát nem jobb volna akkor dobraütni mindent?…

Adjunk el mindent, amit ezer év küzdelme még megtartott.

Szabadság, jog, haza - ki ad többet érte?…

Elvégzi Széll Kálmán, ő érti jól a pénzügyi dolgokat.

Ami begyűl, felosztjuk magunk között. A balyoki ref. papnak is juthatna belőle!…

Debreczen 1899. augusztus 17.

A. E.

168. KÖZVILÁGÍTÁSUNK

Nagy csapás reánk, debreceniekre, hogy nekünk olyan kérdésekben kell vitát provokálnunk, hol az ellentéteknek semmi helye nincs.

Így vagyunk többek között a közvilágítás kérdésével is, mely jó idő óta foglalkoztatja Debrecen intéző köreit.

A közvilágítás kérdése - egyébtől eltekintve - tulajdonképpen hazafiúi kérdés.

Afölött kell elsősorban gondolkoznunk, hogy vajon Debrecenhez, a legelső magyar városhoz méltó az, hogy évenként majdnem százezer forintot fizessünk egy egészen külföldi vállalatnak?…

Meg vagyunk arról győződve, hogy ez ellen tiltakozik minden debreceni jó érzésű polgár. Tiltakozik pedig nem csupán soviniszta szempontból, hanem a legracionálisabb s egészen financiális okokból is.

Nem vádoljuk az elődöket, csak regisztráljuk azt az igazságot, hogy Debrecen városa ki van szolgáltatva egy külföldi s a legnagyobb mértékben üzleti érdekek szerint berendezkedő vállalatnak, mely milliókra menő hasznot húzott el tőlünk, holott nap nap után panaszkodunk a magyar ipar s iparvállalatok szegénysége miatt.

Megvádolni senkit sem akarunk. Kié volt az eddigi bűn terhe, nem kutatjuk. De itt az alkalom, hogy - szakítva az eddigi nemtörődömséggel - végre is vessünk számot magunkkal s főleg avval, hogy mi legalább - a legmagyarabb város - nem adunk tápot arra, hogy ezt a szegény, különben is erősen kizsákmányolt országot vagyonszerző helynek, keleti Klondykenek tekintsék idegen, meggazdagodni vágyó kufárok.

Debrecen város pályázatot hirdetett a jövő közvilágítására.

A beérkezett pályázatok minden frázisnál, pártoló szónál többet beszélnek!…

Ha nem is vagyunk a házi kezelés barátai, de a beérkezett pályázatok bármelyikét előnyö sebbnek tartjuk, mint az augsburgi légszesztársulatét.

Egyáltalában - ha végignézzük a jelentkezők ajánlatait - lehetetlennek tartjuk, hogy Debrecen továbbra is megszavazza a maga évi százezerét egy külföldi vállalat prosperálására.

Nem tartozunk azok közé, kik mindenütt korrupciót észlelnek, de ha megtörténnék az a nem várt dolog, hogy Debrecen tanácsa egy külföldi s drágább feltételeket szabó vállalatnak ajánlatát fogadná el - kénytelenek volnánk mi is regisztrálni azt a tényt, hogy a legelső magyar kultúrváros: Debrecen is megértette a kort, s befogadta annak legmodernebb vívmányát, melynek legnépszerűbb neve: panama…

Debreczen 1899. augusztus 26.

A. E.

169. VENDÉGLŐSÖK KONGRESSZUSA

Őszintén megvallva, nem értem a vendéglősöket.

Mi a manónak tartanak ők kongresszust?…

Velük, úgyszólván náluk élek, s mégsem tudom ezt a kérdést megfejteni.

Ők a világ legszerencsésebb financier-jei. Legnagyobb percentre dolgoznak, s legkevesebben kerülnek közülök a szegényházba.

Hát mi panaszuk van?…

Debrecennek van egynéhány száz vendéglőse, s mind tisztességesen megél.

Nincs szükségük tömörülésre, tiltakozásra, legkevésbé pedig kongresszusra.

Ellenben gondolkozzunk csak!…

Mi a bajuk a debreceni vendéglősöknek?

Körülbelül az, hogy pár év alatt nem lehetnek tőkepénzesek…

De édes vendéglőseim, az tán nem elég ok háromnapos kongresszusra?…

Hiszen vagyunk itt ám nagyon sokan, kik elvégeztük jelesen a középiskolát, az egyetem auláit is sorba jártuk, s azért mégis megelégszünk avval, ha napról napra egzisztálni tudunk!!

Ha a kongresszus segítene rajtunk, bizony mi is tarthatnánk évenkint néhány kongresszust.

De vegyük közönségesen a dolgot, s próbáljunk példával bizonyítani.

Itt van mindjárt először a Bika vendéglő bérlője, Milöcker Lajos. Szolid üzletember, sőt több, valóságos úriember.

Reklámmal nem él, de üzletét magas nívón tartja. Nem panaszkodik, de mindent megtesz, hogy vendégeinek ne legyen okuk panaszra.

Saját felesége ügyel fel a konyhára, ő maga érintkezik a vendégekkel, mindent megtesz, hogy a kongresszusra ne maradjon előadnivaló!!

Nem akar ez reklám lenni Milöckernek. Ő nem az az ember, ki erre számítson is. De intés akar azoknak lenni, kik nem elégednek meg a vendéglősök tagadhatatlanul előnyös helyzetével, hanem kongresszusra gyűlnek, s minden ok nélkül követelőznek.

Tessék csak vendéglős uraiméknak példát venni, ne pedig minden jogcím nélkül meggazda godásra pályázni!…

Mert idestova azt érik el, hogy nem ők, hanem a vendégek fognak kongresszust tartani!…

Debreczen 1899. augusztus 26.

170. ERZSÉBET

Csillagsugáros, szeptemberi este volt. Ragyogó, megejtő, mint az őszelő éjszakái mind…

Pihent, szunnyadt már a legmagyarabb város, nem volt nesznyi zaj falai között; talán a kávéházak lármás vendégeit is egy titkos, szívbe lopódzó előérzet, sejtés hallgattatta el.

Százszor megemlegetett, nehéz emlékű éjszaka volt az.

Megrezzentek a föld drótidegei, s reszketve írták le a hírt: meghalt a Nagyasszony, megölte egy hitvány orgyilkos keze…

Nem tudtunk, nem akartunk hinni a hírnek, de meggyőzött a szívünkbe szállt csalhatatlan érzés.

Meghalt a mi nagyasszonyunk, elhittük, bár átkoztuk a hitet, mely szívünkbe szállt.

És megrázó volt nézni a felriadt népet.

Elnémult a beszéd minden ajkon, jajszó lett az előtörő dalból.

Óh, felviharzott érzések, ki tud benneteket feltámasztani?!

Erzsébet… Egy nemzet hite volt ez a név.

Évszázadok óta nem hintett semmi fényt reánk megszentelt, áldott koronánk gyöngye. Évszázadokig lestük az áldást szent ereklyénktől s az ékesített tróntól, de István koronájának minden köve csak a mi fájdalmunk megjegecesedett gyöngye, csak a mi megszégyenítésünk megsiratott köve volt.

Szerető szót nem hallottunk; az Erzsébet szíve volt az első szív, amely megértette egy sokat szenvedett nép szánalmas, néma keservét.

Nem volt Ő a mienk. Más volt a nyelv, melyet anyja tanított, más a szív, mely idegen eszményekért tanult meg lángolni.

De ez a szív nemes és tiszta volt. Szeretet és az igazság vágya dobogtatta meg, és - női szív volt…

És a női szív az, mely az igaz és szép iránt legfogékonyabb…

Megszeretett bennünket. Talán a végzettől Golgotára szánt lelke mibennünk talált rokonokra, hiszen mi már akkor végigjártunk sok-sok keserves Golgotát.

Szeretett bennünket. Éreztük és viszonoztuk nemes szívének drága vonzalmát.

Harcolt is érettünk. Ne nézzük számoló szemekkel az eredményt.

Annyit kivívott, amennyire a szív képes az önző gondolkozással szemben.

Szeretett bennünket, s legyen ezért a szeretetért az ő neve, az ő emléke örökre áldott.

Óh, mert olyan ritkán értik meg a mi szívünket, s olyan keveset kaptunk mi a mi uraink vonzalmaiból!…

Legyen áldott az átszúrt szívű mártír, ki az ő szívét soha meg nem értett nép templomában nyugszik, s örökre élő szelleme súgja meg azoknak, kikre rájuk fér: érdemes a magyart szeretni!…

Debreczen 1899. szeptember 9.

A. E.

171. A LEGMAGYARABB VÁROS

Valahonnan egy erdélyi zugból vendégem érkezett a minap.

Amolyan magatüzétől táplált, ó magyar ember volt, ki odalenn csak bocskoros mócokkal beszél, s persze roppant módon bízik a maga fajában. Különösen rólunk, Debrecenről tart sokat. Gondolom, csak olvasott eddig rólunk.

Az állomáson vártam.

Üdvözöltük egymást. Mellettem jobbról öt bécsi vigéc, balról két gyakorlatról lemaradt bakatiszt volt. Felesleges mondani, hogy németül gargyogtak… Az én vendégem meglepett arcot vágott, de nem szólt semmit.

Szolid emberek lévén, a kis vonaton iparkodtunk bejutni. Egy vendéglő előtt ugrottunk le. Nevét nem árulom el, hiszen véletlenül más is lehetett volna hozzá hasonló.

Étlapot kértünk. Az étlap egészen dualisztikus. Két részre osztott lap, de az első részén német a szöveg.

Az én vendégem panaszkodni kezdett, de még mindig szelíden.

Aztán beszélgettünk. Elmondta, hogy az ő főispánjuk útban van, mert dühös Tisza-párt[i] volt: Azután most volt náluk népgyűlés a Hentzi-ügyben, s ugyancsak határozott hangú levelet intéztek kedves képviselőjükhöz, melyben fölszólítják, hogy a Hentzi-ügyben választói véleményét tolmácsolja.

Beszélünk aztán még sok mindenről.

Közvilágításról, mely idegen kézben van, ifjúságról, mely nagy előrehaladást tett már a megalkuvás tudományában. Polgárságról, mely visszavonul. Intelligenciáról, melynek a sáp az Úristene. Vezetőkről, kik félrevezetnek. Nagyszájúakról, kik avval áltatnak, hogy mi derék hazafiak, jó magyarok vagyunk.

Beszélek neki mindarról, miről nem tud a jóhiszemű idegen. Amit mi érzünk nehéz fájdalommal: mi, kik hiába harcolunk a tisztesség mellett. Tudja Isten, én hallgattam volna.

De ha olyan bolond a természetem, hogy félrevezetni senkit sem tudok.

Talán jó lett volna elámítani az én lelkes vendégemet, de lelkiismeretem nem engedte.

Helyesen. Legyen egyszer vége annak az üres hitnek, hogy mi lelkes, jó magyarok vagyunk. Tudja meg mindenki, hogy a mi összes érdemünk a múlt, melyhez olyan hűtelenek lettünk… Talán ha elvesztjük a régi becsülést, jobban fogunk vigyázni a becsületre?…

Talán ha idegenek világosítanak fel, gyorsabban felismerjük a hanyatlást?… Így gondolkozik az én csalódott erdélyi vendégem is, és adja Isten, hogy igaza legyen neki - és nekünk is.

Debreczen 1899. szeptember 12.

172. SÁR

Ha el tudnék feledni mindent, s csak árnyékom maradna itt a múltból, egy szomorú szep temberi nap hideg, csapdosó esőjével, gyászos borújával fel tudná támasztani a sárból minden emlékemet.

Itt ülök dideregve, betegen… Kinézek az ablakon. Álmos, szürke felhőkből paskol a sárba a hideg eső. Bántóan unalmas, szomorú zaj ez…

Sár mindenütt. Temetkezik a lomb, a virág, s ébrednek az eltemetett álmok… Egy-egy hulló csepp a szív egy-egy könnye, a sárbahullt levél meghalt reményünk gyászjelentő lapja.

Kipp… kopp… az ablakot verdesik a hideg esőcseppek.

…Elfáradtál, pihenni vágyol, ugye? Mért nem hittél nekünk. Hiába áztattuk meg kipirult arcodat, rohantál bolondul színes képek után, s nem láttad a sarat…

Pedig itt csak sár van. Azok a színek, amiket te láttál; káprázatok, beteges álmok voltak… Hiszed már most? Óh, hiszem, hiszem…

Kipp… kopp, újra… emlékezel a lányra, akivel együtt voltatok egy ilyen sáros napon, egy ilyen igazi napon? Te őt, ő téged hitegetett fantomjaival; engem észre se vettek. Hol vannak az álmok? Elhagytak vele együtt… Mert itt csak egy bosszúálló igazság van: a sár…

…És te még mindig hittél… Repülni akartál… Hír, dicsőség, diadal után repülni… Engem nem kérdeztél meg, pedig nagy az én hatalmam. Én vagyok az élet és valóság, én vagyok az álmok pusztítója…

…Azt hiszed, a mámor nem az én karomba fog dobni?… Nem fogsz feledni, csak ha én akarom. Sorsod hozzám van kötve. Álmodozó, büszke voltál - elveszítelek…

Kipp… kopp… és beszél, beszél tovább a paskoló esőcsepp. Körülöttem a múlt kísértetei, kik megvádolnak nehéz váddal: megölted magad, megölted magad…

…De mégsem lehetek egészen a sáré. Még mindig van egy álmom. Síró álom, szomorú álom, de álom!…

Óh, mert ha ez az egy nem volna, megfogadnám ennek a szeptemberi ítéletnapnak szavát, s magam mennék a vég elébe, melynek hatalma egyetlen, s a neve: sár…

Debreczen 1899. szeptember 13.

A. E.

173. TESTVÉRHARC

Szegény, elvhű, függetlenségi polgár, ki csak áldozni, lelkesedni s egy-egy nagyságos jelölt úrra leszavazni tudsz, de a magas politikához halvány sejtésed sincs - most ugyancsak zavarban lehetsz.

Csúnya zavarba hoztak odafenn a nagyságos hazafiak.

Az ördög még jobban tudja, hogy mi lelte őket, de annyi tény, hogy úgy viselik magukat, mintha te nem is léteznél, s mintha nem mandátumot adtál volna neki, hanem amolyan szabadságlevelet, amely minden garázdálkodásra feljogosít.

Furcsa dolgokat olvashatsz azokból a lapokból, melyekbe a te nagyságosaid írnak, s melyek büszkén hirdetik magukról, hogy az igazi függetlenségi elveket csupán ők képviselik, s csupán csak ők őrzik meg a te számodra.

Olvashatsz és épülhetsz. Eötvös Károly közönséges áruló, Tisza Bánffy-csatlós, ki hallgatott az obstrukció harca alatt, de most minden erejével az úgynevezett “régi” rendszer visszaállításáért küzd, s el ne hidd, hogy a Hentzi-ügyben a hazafiasság szólította porondra! Dehogy: Bánffyért írt, izgatott és harcolt, őérte él és hal!

Jó függetlenségi magyarom, ne hidd, hogy ezt a Pester Lloyd vagy a Lepsényi páter lapja írja. Óh, a világért sem. Honmentő, nagynevű függetlenségi politikusok terjesztik, táplálják ezt a hírt, melyet valóság esetében is titkolnunk kellene, már csak a párt becsülete érdekében is.

Persze azt hiszed, hogy ilyen rémítő vádat adatokkal erősítenek. Hja, úgy nem lehetne országos politikát csinálni. Persze te ehhez nem értesz. Te csak szavazni tudsz. A magas politika kívánja azt, hogy gyöngéden óvjuk ellenségünket, s borítsuk rá a vizes lepedőt arra, aki elvtársunk, hasznos bajtársunk volna, vagy mi a szösz. Arról nem tehet, hogy vezérszerepre jogosító tehetsége van. Ez pedig halálos bűn a mi ambiciózus kolomposaink közt.

Nem szándékunk Eötvöst és politikáját védeni, de a “jog, törvény és igazság” szemfényvesztő komédiájában megőrzött éleslátásáról, a Hentzi-ügyben kifejtett s egyedül helyes állásfoglalásáról másképpen, mint elismeréssel szólni nem lehet.

Lehet, hogy némely urak érzik odafenn annak a bizonyos “rendszerváltozásnak tagadhatatlan előnyeit”, de mi - sajnos - nem oszthatjuk az ő optimista felfogásukat.

Mi, kiket éppen ők szoktattak a szép beszédekhez, nem elégszünk meg hangzatos frázisokkal s cikornyás ígéretekkel. Tetteket vártunk, s az első és legnagyobb szabású tett a Hentzi-botrány volt.

Ez után a hallatlan pofoncsapás után be nem fejezni a még meg sem érdemelt dicshimnuszt - ha nem is gyanús, de érthetetlen.

Némely függetlenségi politikus azonban méltóságán alulinak tartotta ilyen kiskaliberű dologgal foglalkozni, s ehelyett jobbnak látta felújítani a régi átkot, a belviszályt, melyet ők olyan passzióval űznek, s mely nekünk annyi fájdalmat okoz.

A békét mi is szeretjük, de a harcot az ellenséggel szemben követeljük. S nagyobb ellensége a magyar nemzet függetlenségének a testvérharc szítója a legnagyobb aulikusnál…

Te pedig, viszálykodáson búsongó magyarom, vond le a magad józan eszével az illő tanulságokat, s számolj le majd azokkal, kik bizalmadra méltatlanok voltak, s bárcát csináltak a te bizalommal s önzetlenül ajándékozott mandátumodból.

Debreczen 1899. szeptember 18.

A. E.

174. EGY PREMIER

Csütörtökön este premierje volt a debreceni színháznak. Egy fiatal, divatos, pesti írónak, Makai Emilnek Robinsonok c. egyfelvonásos vígjátékát adták először színészeink. Makai Emilt a verses forma iránti kitűnő érzéke tette ismertté, s képesíti főképpen fordításokra. E téren ért is el igaz sikereket. Most ő maga is a drámaírás csábító mezejére lépett, s a fővárosi lapokból ítélve ez a darabja Pesten határozott sikert aratott. A darab egy régi ötleten épül fel, amelyet különösen Offenbach járatott le. - Mert a Robinsonok tárgya, az antik világ kifigurázása lehetett valaha igen jó téma, de ma, mikor idestova görögül tanuló ember se lesz, s nagyon sok intelligens ember él meg mitológiai ismeretek nélkül, ez a tárgy bizony elavult. A Robinsonokban különben két angol utas vetődik egy ismeretlen szigetre, hol régi görögök utódai élnek éppen úgy, mint 2000 évvel ezelőtt. Egypár komikus helyzet, s a darabnak vége van. Mintha nem is akarta volna a szerző, hogy a hallgatóságnak túlságos oka legyen mulatni. Az előadás elég gyönge volt, s főképpen ennek tulajdoníthatjuk a különben kedves és ügyesen megverselt vígjátéknak hideg fogadtatását. A szereplők közül Kiss Irén, Szathmáry és Rubos váltak ki.

Debreczen 1899. október 7.

(ae.)

175. EGYIPTOM GYÖNGYE

(Bohózatos operett 3 felvonásban. Írta Heltai Jenő.
Zenéjét szerzette: Forrai Miklós. A debreceni színház premierje 1899. okt. 8-án)

Szép sikerről számoltak be annak idején a fővárosi lapok. A sikert Heltai és Forrai Egyiptom gyöngye című operettje aratta volna a Magyar Színház színpadán. - A fővárosi lapok pajtáskodó kritikáira nem lehet ugyan építeni, mindazonáltal kíváncsian vártuk a tegnapi bemutatót, lévén az operett egyik szerzője Hajdú megyei, félig-meddig tehát földink.

A bemutató megtörtént, de sajnálattál kell konstatálnunk, hogy az új operett hidegen hagyta a közönséget, s talán még fél sikert sem ért.

Pedig már a kitűnő előadásnál fogva is nagyobb sikert kellett volna érnie.

A darab meséje egy abszolút lehetetlenség, mely még operettszövegnek is merészség. Méghozzá nem egységes, szétfolyó, több helyt ízléstelen, mely hibák nem nagyon inspirálhatták a komponistát. De hogy a tagadhatatlanul szellemes Heltai Jenő munkája, azt elárulják a brilliáns verselés, a groteszk helyzetek, jóízű tréfák s helyenként határozottan szellemes paródiák.

Szeosztrisz, egyiptomi király (Sziklay) - az Istenek büntetésétől megsiketül, s csak úgy nyerheti vissza hallását, ha egy férjéhez hű asszonyt csókol meg. Világgá megy, sokáig bolyong, s csak akkor gyógyul meg, midőn hazájába visszatérve leánya, ki egy szegény piktorral szökött világgá, csókolja meg.

Ez a Heltai meséjének a magva. Persze sok minden szövődik bele a mesébe, ami éppen nem teszi azt mulatságossá.

Forrai zenéje dilettáns munka. Komponális tehetségének fő forrása a reminiszcencia. Főképpen az öreg Offenbach jutott az este az eszünkbe. Van azonban egypár száma, melyben elég eredetiség, ötlet és ügyesség van. Tetszett például az első felvonás duettje, melyet Kállay Lujza és Ferenczy énekeltek igen szépen, s a már a Magyariak révén jól ismert Milimári-induló, s hogy néhány csinos zeneszám dacára sem hatott, fő oka a finálék gyengesége.

Az előadás kitűnő volt. F. Kállay Lujza, mint Zenaisz királyleány, elragadó bájos volt, gyönyörűen énekelt. Plasztikai képei elragadóak voltak, ízléses, szép öltözékei feltűnést keltettek. Egy szép virágcsokrot kapott.

Sziklay elemében volt. Hálás szerepét ugyancsak kiaknázta, s Kállayval osztozott a tapsokban.

Ferenczy szépen énekelt.

Szigeti Lujza azt juttatta eszünkbe, milyen nagyszerűen tudta volna az ő szerepét megjátszani - Locsarekné.

Kisebb szerepekben igen jók voltak: Szathmáry, Rubos, Környey, Bartha és Fenyéri, ki az operettekben feltalálta az ő valódi terrénumát.

Az előadásnak érdekességet kölcsönzött a Halmai testvérek tánca s azok a szellemes, aktuális kuplék, melyeket Sziklai énekelt óriási hatással.

Az előadást telt ház nézte végig. A tetszésnyilvánítás nem volt fölötte zajos, a szerzőt csak az első felvonás után hívták ki - egyszer. Az előadók azonban több tapsot is megérdemeltek volna. Ma, holnap és szerdán ugyancsak az Egyiptom gyöngye kerül színre.

Elismerés illeti végül Komjáthyt, ki a darab díszleteire s az új, szép jelmezekre meglehetősen áldozhatott.

Debreczen 1899. október 9.

(ae.)

176. NAPSUGÁR-SZATÍROK

Szikráznak az utcakövön, megfürödnek a porban, kacérkodnak a hulló levéllel, és kegyetlen gúnnyal üldöznek, űznek…

Ellenségeim. Emlékezem, már régen azok. Legelőször is ők nevettek rajtam, mikor valami ostoba véletlenségből rendeltetett, hogy én is létezzek. Bizonyosan akkor is nevettek. Gúnnyal, kárörömmel.

És azóta mindig. Az őszi fény, a napsugár-szatírok az én végzetem.

És ez a végzet reám nehezedik; a lelkemre, a szívemre ül - ilyenkor: ősszel.

Úgy érzem, hogy csak mostanig tart. Nem leszek tovább őszi sugárnak, őszi elmúlásnak üldözött áldozata, s vége lesz a robotnak, melynek neve: ifjú aggastyánság…

A tavasz utáni vágy fog megölni?… Tavasz. Sohasem éreztem még a melegét. Ifjúság. Nem voltam ifjú soha.

Ilyen voltam mindig. Fiatal arccal, hazug vonásokkal vén, beteg szívű ember…

Ha hozzám ért egy sugára a valódi ifjúságnak: az a sugár a gyehenna szikrája volt: beégett a szívem közepéig…

Daloltam én is az ifjúság himnuszát. Szerettem. Milyen szerelem volt. Sem illata, sem fénye nem volt. Kínzó, hideg érzés, névtelen epedés, napsugár-szatírok kegyetlen játéka.

Most már nem tart tovább. - Hiába nevettek ki gúnyos, kegyetlen szatírok!…

Ti nem tudtok életet adni, de a tavaszi napsugár az tud…

És élni fogok. Most, mikor mint szívkalózok elraboltok minden kedvet a szívből, én érezni kezdem a tavasz melegét. - Egy kicsiny sugár csak.

Egy leányszív szerelme csupán. De én érzem, mint törik meg a végzet, érezni kezdem a tavaszt…

Napsugár-szatírok, bátran nevethettek! Életemben most történt először, hogy kacagástok visszakacagom!…

Debreczen 1899. október 10.

E.

177. A HÉTRŐL

Nagyvásár és szüret. Ezek lettek volna a hét eseményei.

A nagyvásár eredménye néhány siránkozó reminiszcencia a régi jó időkből, s bizony-bizony a szüret eredménye se sokkal több.

A nagyvásárral majdnem úgy voltunk, mint a rátótiak. Ha a kisbíró oldalba vágta a nagyot, hasonló módon hivatkozhatott volna a “nagygyűlésre.”

Különösen sokat ártott a vásárnak, hogy a rendőrség előzetesen befogott vagy húsz zsebmetszőt. Emiatt a vásár nem volt elég népes. Hja, húsz ember nagy szó egy debreceni őszi nagyvásárban.

Beszélik, hogy a régi debreceni nagyvásárok vasárnapján a színházban aranyért sem lehetett volna egy helyet kapni. Megtelt teljesen jó vidékiekkel. Bezzeg üres volt az idén. Pedig premier volt, operett-premier.

Négyszer adták színészeink, roppant ambícióval s buzgalommal az új darabot. Mit se ért. Közönség, sajtó nem akceptálta, s nagyon jó ízléssel.

Szellemtelen a meséje, a muzsikája, s a jókedvű Sziklai kupléjával szólva, hogy e darab sikert érhessen:

“…Egyiptomban lehetetlen,
Még Egyiptomban is lehetetlen!”

*

A színházban és színház körül van most az élet. Még a korzóközönség nagy része is a színház felé terelődött. Így szokott lenni minden szezon elején. Hódolva a szokásnak, az úgynevezett “színházi események”-ről is be muszáj számolnunk: Íme egy pár.

Komjáthy visszaesett a betegségébe. Ismét hízik. A társulat tagjai ellenben fogynak. Rossz nyelvek szerint mindig úgy van. Ha a direktor hízik, a társulat soványodik le.

Fáy Flóra például őszintén, de büszkén vallja be, hogy teljes kilenc kilót fogyott.

- Most már nem lehet több 80 kilónál - jegyezte meg egy udvariatlan zsurnaliszta.

Perényi Margit, az új szubrett-primadonna, hétfőn lép föl először színpadunkon. Akik látták már, azt állítják, hogy kedvence lesz a debreceni közönségnek. Óhajtanók, hogy úgy legyen.

Óvatosságból azonban figyelmeztetjük a jogakadémia dékánját. Nagyváradon olyan nagy volt a jogászok között a Perényi-láz, hogy minden napra esett egy párbaj. Preventív intézkedések látszanak szükségesnek.

Még egy színházi hírt. Szerdán választották meg a színészek küldötteiket a Színész Egyesületbe.

Ezeken a választásokon az győz, akit a nép: a karszemélyzet akar.

Rubos is kapott egy szavazatot.

Nagy volt a kíváncsiság, hogy kicsoda Rubosnak olyan nagy tisztelője, hogy - rá szavazzon.

Nem derült ki. Csak Rubos tudja, de őneki szerénysége tiltja a titkos tisztelőt és szavazót megnevezni.

Képviselőül különben Karacs Imrét választották meg nagy szótöbbséggel.

Egy tenorista, aki a kollégái között is népszerű: Egyiptomban lehetetlen. Nálunk ilyen is van.

*

A Varga Ottó országos szenzációt keltett ügyében szeretnők a debreceni főiskola tudós professzorának, Ferenczy Gyulának véleményét hallani. Szeretnők pedig főképpen azok, kiket sokszor lelkesített fel egy-egy hatalmas, bátor hangú, hazafiasságra gyújtó előadása.

Mit tarthat ő arról a gyalázatos botrányról, mely szintén egy korrajzi adat. Adat e kor históriájához, melyet a jövő Tacitusa fog megírni. Keserű, de fájdalmasan igaz szavakkal beszélt a Petőfi-emléktábla leleplezésén. Íme, ismét egy eset, mely az ő kritikáját igazolja. A teljes erkölcsi elzüllés - eddig jutottunk el a “nagy század” végén. Hogy lehessen gyógyulást remélni, mikor megmételyezik a fiatal szíveket, s galád bosszút forralnak az ellen, ki a katedrán szent lelkesedéssel iparkodik a szívekbe oltani a történelem nagy tanulságait, a hazafiság, erkölcs és igazság megváltó tanait.

Sötét, riasztó kép, de minden vonása igaz. Nemcsak legnagyobb szenzációja az elmúlt hétnek, de legnagyobb szomorúsága is…

Debreczen 1899. október 14.

E.

178. III. RICHÁRD

Kissé mucsai dolog volna prelegálni Shakespeare-ről, vagy felfrissíteni azt a régi mondást, mely a Shakespeare-darabok kénytelen színrehozataláról szól. Olyanformán vagyunk - tagadhatatlanul - a Shakespeare-darabokkal, hogy jó előre el kell határoznunk magunkat: ma élvezni fogunk. De még ez a vékony kvalifikáció is csak kevesünké. A nagyközönség, elsősorban pedig a debreceni közönség - a leghatározottabban merem állítani - egész szépen megélne Shakespeare nélkül is. Bisson et Comp. urakkal vagy mondjuk az Egyiptom gyöngyével. És tessék előszedni az egész Shakespeare-repertoárt, én nem hiszem, hogy valamennyire is számbavehető eredményt szerezne a mi közönségünknél. Nem, mert talán a mi színészeink nem volnának képesek Shakespeare-t elfogadhatóan interpretálni; de egy szerűen azért, mert a debreceni színházi közönség kilenctized része a brit óriásnak még csak intencióival sincs tisztában, nem szólva a századvégi ízlésről, mely még a legintelligensebb elmék előtt is mulatóhellyé alacsonyította le a színpadot. Nem zengek dicshimnuszt sem Komjáthynak, aki elszánta magát egy deficites napra, sem Barthának, ki nemes ambícióval tette stúdiumává Shakespeare egyik legnehezebben ábrázolható alakját: a perszonifikált gazságot. Merész, de nemes intenciójú kísérletük magában hordja az elismerést, melyet - függetlenül az előadás sikerétől - szívesen adunk meg nekik.

A Bartha István Richárdja nem volt tökéletes alakítás, de minden vonása elárulta az öntudatosan alakító színészt. A szerep nem a Bartha egyéniségének való. III. Richárdban a gazság minden neme koncentrálva van. Egy kaméleon-gazember az, kinek ezerszínűségét megrajzolni csak ezer vonással, ezer árnyalattal lehet. Ennek pedig mindjárt akadálya a Bartha hangja, mely nem elég hajlékony, főképpen pedig nem volt az a hazug szeretet olvadékony, kígyó szavainál. Néha teljesen háttérbe szorult a drámát irányító alak, holott rémítő intrikáival és gaztetteivel folyton szemünk előtt kellett volna állnia. A darab vége felé pedig, mikor meg kellett volna küzdenie a felidézett árnyakkal, mikor nyomorult lelkének iszonyú erőfeszíté sével küzd a vég ellen, erőtlenné, bágyadttá vált. Általában azonban érdemes és sokat ígérő alakítás volt a Bartháé, s az aratott tapsokból kitartást és erőt meríthet a jövőre.

A többi szereplők közül Komjáthy érdemel elsősorban említést. Nyílt színen tapsot aratott.

Nyílt színen aratott tapsot két ízben is F. Lányi Irma, ki intelligens színésznőnek látszik, s nem deklamál oly kétségbeejtően, mint a legtöbb vidéki hősnő.

Komjáthyné, Halmy Margit, Szacsvay, Tanay, Sziklai és Fenyéri voltak még azok, kik a jámbus-tengerbe fulladt környezetből megmenekültek.

A rendezés jó volt, de a díszletek kritikán aluliak. A tagadhatatlanul értékes előadás új dísz leteket érdemelt volna.

Debreczen 1899. október 16.

a. e.

179. PERÉNYI MARGIT ELSŐ FELLÉPÉSE

Díszes, szép közönség tapsolt tegnap a színtársulat új szubrett-primadonnájának, Perényi Margitnak, ki egy csapásra meghódította a közönséget. A Varázsgyűrűben lépett fel a művésznő, Planquette-nek abban az operettjében, melynek hatása legkevésbé frappáns, s melyben annak idején Küry Klára sem tudott nagy sikert aratni. Perényi Margit határozott szubrett-tehetség. Kedves megjelenése, bájos, üde s kifejező arca, élénk temperamentuma mindjárt megnyerő erővel hatnak. Hangja tiszta csengésű, végtelenül kellemes, s még karban is eléggé kiválik.

Játékában a természetes báj a finom ízléssel párosul. Szóval Perényi Margit - tegnapi fellépéséből ítélve - rövid időn éppúgy kedvence lesz a debreceni közönségnek, mint volt a kolozsvárinak és nagyváradinak. A közönség szokatlanul melegen fogadta: mindjárt belépéskor hatalmas tapsvihar zúgott fel. S attól kezdve, hogy belépőjét elénekelte, állandó volt a taps és a kihívás. - Részünkről csak gratulálhatunk Komjáthynak ez újabb szerződ tetéshez, mely a vidék legjobb szubrett énekesnőjét szerezte meg Debrecennek.

Szerencséje volt a bemutatkozó művésznőnek partnerében: Rubosban. Rubos, kinek valóban bámulatos sokoldalúságát nem tudjuk eléggé méltányolni, tegnap este különösen elemében volt. Gyönyörűen énekelt, ügyesen játszott.

F. Kállay Lujza, mint mindig, tegnap is sok tapsot aratott. Nagyon jó volt Karacs is.

Általában az összes szereplők buzgólkodtak az előadás sikerén, melyből nem von le semmit a karok és zenekar néhány kisebb botlása.

Debreczen 1899. október 17.

(a. e.)

180. A HÁZI BÉKE

(Vígjáték három felvonásban. Írták: Alexander Bisson és Adolphe Leclercq.
A debreceni színház premierje 1899. október 18-án)

A házi béke az úgynevezett fehér darabok közül való. De míg a többi fehér darabok a disznóságokkal együtt a szellemet is nélkülözik, A házi béke kedves, szellemes és mulattató, anélkül, hogy obszcén lenne.

A házi béke elsősorban is francia darab. Ebből természetes az, hogy hagyományos receptre készült. Egy francia vígjáték - ha még a legszellemesebb is - elárulja a gyári eredetet. Ámbár, hogy a Bisson-gyár a legkitűnőbbek közül való, az szent igazság.

A házi béke Lucien Morenil (Tanay) nejének, Germaine-nek (Halmy M.) féltékenységi mániáján épült fel. Borzasztó ez a fiatal asszony! Féltékenységével majdnem az őrületbe kergeti jámbor férjét. Keresi, állandóan kutatja azt a nem létező fehérnépet, akivel a férje ura csalja. De nemcsak ezt teszi. Gyanút lop a legjobb barátnője szívébe, kit szintén féltékennyé tesz férjére. S mikor aztán egy rettenetes családi jelenet után férj és feleség a nő szüleihez utaznak, hogy bejelentsék a válást, Germaine asszony a saját édesapja viszonya után kutat, mert hát a férjek, akármilyen öregek is, egyebet sem tesznek, mint a feleségeiket csalják. Pedig hát a két öreg csak azért veszekedik egymással, hogy a fiatalokat jó útra térítse. Ezer mulattató helyzet után végre sikerül is helyreállítani a féltékenységtől feldúlt családi békét.

Nagyon kedvesen van a darabba beleillesztve a Germaine fivérének, egy francia Mokány Bercicskének szerelme, ki leendő apósának tündérmeséket beszél az ő családja házibékéjéről, s rendesen akkor érkeznek, mikor az igazi vagy mű - családi - vihar a legjavában dühöng.

Ez a kis mese folyik le végtelenül mulatságosan A házi békében, melyet a közönség nagyon szívesen fogadott.

Végre egy igazi francia szellemű vígjáték, melyet fiatal leányok is megnézhetnek!…

Még nálunk is ritkán kerül darab olyan mintaelőadásban színre, mint A házi béke.

Rendezés, kiállítás, játék kifogástalan volt.

A féltékeny asszonykát Halmy Margit játszotta az ő bámulatos finom művészetével.

Minden mozdulata, minden szava művészi volt, s megérdemelte a bőven kapott tapsot.

Méltó partnere volt Tanay, ez a szemünk előtt nagyra nőtt színész, ki minden újabb szerepében kifogástalant ad.

Meglepett bennünket ifj. Szathmáry az após szerepében. Határozottan tehetséges színész, s az csakis érdemére szolgál, hogy nem kisebb színészt utánoz, mint a mi nagy művészünket, az idősebb “Szatyi” urat.

Kiss Irén excellált az anyós szerepében. Bár ez az anyós nem a házsártosok közül való.

Rubos igen ügyes falusi gavallér volt.

A többi szereplők is, különösen Szigeti Lujza, Bartha, Cserényi Adél, Fáy Flóra és Makray a legjobbat nyújtották.

A darabot telt ház nézte végig.

Debreczen 1899. október 19.

a. e.

181. HALADÁS

Megszoktuk már a napi eseményeket pillanatnyi érdekességűeknek tekinteni.

Minél perverzebb, minél szokatlanabb, annál jobban hat egy-egy úgynevezett “szenzáció” az idegeinkre. Törvény, ok, összefüggés után azonban nem kutatunk. Vagy betegek, vagy restek vagyunk ahhoz, de a legvalószínűbb az, hogy már kezdünk felejteni gondolkozni.

Ahogy van, úgy van. Szinte dogmává lett a nemtörődömség, ahol az egy kis gondolkozással is járna. Az ördög szerezzen magának hiábavaló gondot: van úgyis elég bajunk, miért vállal kozzunk szalmacséplésre. Íme: a modern ember filozófiája. Közöny minden iránt, ami kényelmes agyvelőinknek témát ad, de a konyhára nem hoz egy fillért sem.

Pedig a napi események, főképpen a legújabbak fölött ilyen könnyen elsiklani nem szabad.

Ezek az események a modern felületesség szemében jelentéktelenek, valóságban pedig egy megdöbbentő tanulság hordozói. Azt igazolják, hogy a mi haladásunk szemfényvesztés, s a közöny és a megalkuvás feltartózhatatlanul dönt vissza bennünket a már rég elhagyottnak vélt sötétségbe.

Pár példával szolgálunk csak. Terünk sincs többre.

Néhány nappal ezelőtt vérlázító eset történt Debrecenben. Nem egyetlen. Hasonlókat olvas hattunk több vidéki és fővárosi lapban. Börtönbe dobják a magyar embert, mert annyiszor elnyomott, drága anyanyelvén egy szót mert szólani.

Még néhány évvel ezelőtt felzúdult volna az egész magyar közvélemény a katonai önkény ilyen páratlan brutalitásaira. S most? Ki törődik vele? Egypár lelkes skribler ember; az ő szavukra pedig nem nagyon figyelnek. - Zorsich kapitány úr nyugodtan szivarozhat és börtönözhet. A magyar kormány most avval van elfoglalva, hogy az ő fizetéseiket felemelje.

Kolozs megye is szolgált egy kis szenzációval. A nemes vármegye egyszerűen kimondta, hogy csak a megyében született és működött férfiakat küld fel ezután a parlamentbe.

Gyönyörű kritika a népképviselet alkotmánya fölött. És gyönyörű haladás is. Küldjön ezután - mint régen - a vármegye “követ”-eket. Hisz úgysem mutatkoztunk érdemeseknek az igazi parlamentarizmus áldásaira.

Varga Ottót megintik, mert “színezi” az előadásait, mert kimondja az igazságot, hogy a legtöbb Habsburg zsarnok volt… Még nem is olyan régen Verhovay meg merte írni kritikáját a kassai király-tósztra. Azért nem ítélték ám el felségsértésért… Máskor volt az, akkor még volt közvélemény is.

Gyulai Pált sem a hazafiatlansága buktatta meg. Csak az érvényesülni nem tudásért dühöngő, kicsinyes ambíció… De mit jelent az a terv, hogy a legelső magyar irodalmi társulat elnökévé egy gr. Apponyi Albertet akarnak megválasztani?… Ez egy gyönyörű szegénységi bizonyít vány, elismerése annak, hogy mielőttünk elég érdem, ha valaki grófi ágyból születik. Mert nagy politikus, nagy szónok lehet Apponyi Albert, de az irodalomban annyi érdeme sincs, mint az utolsó mucsai fűzfapoétának.

De hát gróf…

Itt aztán már teljes a retrográd irány.

A Széll Kálmán kormányzása még nagyobb tápot ad a “kiváltságos” szamárkodásoknak. A korrupt Tisza-rendszertől legfeljebb abban különbözik, hogy konzervatívabb. Nem nemesít meg minden összeszedelőzködött strébert, de buzgólkodik a “régi kiváltságosak” megerősödésén… Így csinálják nálunk az egységes, erős magyar társadalmat…

…Olykor még mi is kísértetbe esünk. Pedig mi szeretjük magunkról hinni, hogy felülemelkedtünk a címkóros, predikátumos, előkelősködő tömegen.

Mikor olvassuk, hogy a sárosi “dzsentri” főispánjául különb “urat” akar; látjuk, hogy Széll Kálmán milyen jó lábon él az eddig petúroskodó, hitbizományos mágnás urakkal; mikor lépten-nyomon találkozunk figurákkal, kik tüntetnek előkelőségükkel, mert apjuk vagy nagyapjuk elég gyönge volt talmi nemességet szerezni nehéz verejtékkel, szorgalmas munkával szerzett vagyonkájához - mondom: még mi is megtántorodunk.

Vajon nem jobb volna-e az árral haladnunk? Előszedni a lomtárba helyezett predikátumokat, s ne[m] csinálni obstrukciót ennek a rákhaladásnak, hanem hízelegni, stréberkedni s mindamellett előkelősködni a hatalom egypár darab koncáért… Így haladunk mi, kérem szépen!…

Debreczen 1899. október 21.

Ady Endre

182. LA TRAVIATA

Szombaton este másodszor került színre Verdi hatalmas alkotása. Az előadás az elsőhöz hasonló magas színvonalon állott. A főbb szereplők közül Bődi, Karacs, Ferenczy excelláltak. Azt azonban rosszul esett látnunk, hogy ezt az eseményszámba menő szép előadást alig fél ház hallgatta végig. Bezzeg lett volna közönség a Goldstein Számira vagy egy ostoba operettre!…

Debreczen 1899. október 23.

a. e.

183. VIGÉCEK

Az e címen ismert hülyeség vonzott vasárnap délután nagy közönséget a színházba. Igen kérjük Komjáthy direktort a vasárnap délutáni darabok megválogatására. Elvégre talán az is volna a vasárnap délutáni előadások célja, hogy bizonyos ízlést csináljanak, nem pedig a Vigécek-féle korszakos butaságokkal jóelőre tönkretegyük a színházi közönség vasárnapi hányadának meg sem szerzett ízlését. Különben az efféle helyi s főképpen héber ízű darabok csak a fővárosi huszadrangú színkörök repertoárjára valók.

Debreczen 1899. október 23.

a. e.

184. ARANYLAKODALOM

Rákosi-Beöthy szép és hatásos alkalmi darabja már nem tudott félannyi közönséget sem színházba vonzani, mint délután a Vigécek. Pedig az előadás igen jó volt. Fáy Flóra és Szacsvay teljes ambícióval játszottak. Sziklay Krausz bácsija felülmúlhatatlan, úgyszintén a Rubos tót honvéde is. A hortobágyi jelenetben Perényi Margit énekelt gyönyörűen. Meg ismételtették, vége-hossza nem volt a tapsnak. Azt hisszük, hogy a kisasszony, ki olyan hamar kedvence lett a mi közönségünknek is, népszínművekben is nagy sikert érne el. A toborzási jelenésben jólesett hallanunk a kis Bárdos Irma tiszta, kellemes hangját. Megérdemelné, hogy többször foglalkoztassák. Végül szerettük volna, ha a darabba beillesztik az okt. 6-i ünnepélyre készült legújabb képet is.

Debreczen 1899. október 23.

a. e.

185. A VÍZ ÉS A SZESZ

Debrecen város problémái ezek.

A vízzel az a baj, hogy nincs, a szesszel pedig, hogy van.

A nemes város ugyanis roppant szívére vette, hogy gyermekei a vízhiány miatt szomjan találnak halni. Ezen segíteni kell, s megnyitotta - a szeszüzletet. Természetesen nem számolt le két dologgal. Először, hogy nem mindenki issza meg a szeszt víz helyett, másodszor a szeszüzlet még azt a kis vizet is felemészti, ami még Debrecennek van.

Ez a hanyagság megbosszulta magát.

Debrecen - a város és nem a szeszkereskedő - rájött hamar két dologra. Először, hogy a szesz mellett elhordja a járvány mind a hatvanezer és egynéhány lakóját, másodszor, hogy olyan nagy szeszüzlethez, mint az övé, több víz szükséges. Ezt Debrecennek - nem a városnak, hanem a szeszkereskedőnek - olyan ellenségei is bizonyítják, mint az Áronok.

Mikor aztán ilyen sok világosság gyúlt a város bölcs vezetői fejében, elhatároztatott két dolog:

1. Víznek muszáj lenni.

2. Szesznek is muszáj lenni.

Nemsokára ismét lesz kútfúró kísérletezés, de megmarad a szeszkereskedés.

Valószínűnek tartjuk, hogy a második határozat testet fog ölteni.

S a víz?…

Ajánljuk az Áronoknak: nyissanak vízkereskedést.

Több szükség van erre, s jövedelmezőbb is a szeszkereskedésnél Debrecenben.

Debreczen 1899. október 26.

-di.

186. ARCÁTLANSÁGOK

Schmidt Károly, szász nemzetiségű képviselő a Budapesti Hírlap szerkesztőjéhez intézett levelében szász testvéreinek védelmére kél az ismert zászlórendelet-affér esetéből.

Sok új dolgot tudunk meg a Schmidt úr leveléből. Eszerint a szászok kifogástalan magyar hazafiak, a magyarsággal együttéreztek s harcoltak mindig (?), s rosszul esik nekik az a bizalmatlanság (?), melyet a magyar kormány - azóta már visszaszívott - zászlórendelete elárul.

Ezt a levelét a Budapesti Hírlap minden megjegyzés nélkül közölte. Íme, bizonyítéka a mi bárgyú türelmességünknek.

Mi eltűrünk s elhiszünk mindent. Szemet hunyunk a nemzetiségek legarcátlanabb provokálásaira, de hozsannákat zengünk, ha Tisza Pista úr összepuszilódzik egypár részeg oláh fiskálissal vagy bepálinkázott dászkállal.

Ha a kaptafajavítók nemzetközi kongresszust tartanak, a magyar kormánynak képviselőről kell gondoskodnia, nehogy bepiszkoljanak bennünket elkapatott agitátoraink, akik közül nem egy futóbolond már, mint a minap bebizonyították ezt az oláhok Rómában megcselekedett őrült tüntetéseikkel.

Schmidt úr tagja a szabadelvű pártnak, régi, hűséges mameluk, magyar honatya.

És Schmidt úrban van elég merészség meghazudtolni a történelmet s a közelnapok eseményeit egyaránt.

Óh, a szászok mind jó hazafiak. A szabadságharcban mellettünk harcoltak; Európa előtt meg nem rágalmaztak bennünket soha; nagyjainkat megbecsülték; a szent háromszín előttük is szent; az ő Mekkájuk Budapest, és nem Berlin; államférfi-ideáljuk Kossuth Lajos, és nem Bismarck; vezetőik önzetlen magyar hazafiak, nem pedig lebunkózni való, megháborodott zöld szászok…

Ezt kell következtetni a Schmidt Károly úr leveléből.

És ez a levél egy szó megjegyzés nélkül maradt. Schmidt úr jól beszél, Schmidt úrnak igaza van. A szászok valóban derék, jó hazafiak. Szegény félreismert szászok, szegény ártatlanul meggyanúsított jámborok…

Nem elég, hogy hűségesen szállítják a többi nemzetiségekkel együtt a kormánypárti képviselőket?… Csak nem kívánhatjuk tőlük, hogy ennek fejében egy kicsit ne árulják el a hazát?!…

…És itt van minden bajnak a forrása. Egyik kormány olyan bűnös ebben a tekintetben, mint a másik.

Nem akarnak, nem mernek férfias eréllyel eljárni. Gyáván tűrik, mint veri arcul a magyart saját portáján a befogadott jöttment.

Végre is gyökeres, egész eljárást kérünk.

Be nem tartott helynévrendeletekkel, kidolgozás alatt lévő zászlótörvényekkel, türelmesség gyanánt feltüntetett gyávasággal csak növeljük a veszélyt.

Ne tessék titkot csinálni belőle, hogy a mi célunk a nyelvben s mindenben egységes Magyarország! Tessék a legradikálisabban elfojtani a legcsekélyebb nemzetiségi aspirációt is!…

Akinek nem tetszik, menjen Poroszországba - lengyelnek!…

Ott tudják ám, hogy kell a rakoncátlankodókkal amúgy istenigazában elbánni!…

Debreczen 1899. október 28.

A. E.

187. ERDŐ SZÉPE

Higgye el, aki akarja, hogy az életben csak egy probléma van: a tisztes munka és a születési előkelőség harca. Nincs nekünk a világon semmi egyéb bajunk. Nincs már előítélet, nincs leigázó tőke, nincs nyomorgó munkásosztály, nincs jobbágy-intelligencia, nincs erkölcsi anarchia, kérem, nincs az életben semmi, csak munka és munkátlanság. Morelek és Guy-Chatelek. Éljen a romantika a maga ostoba naivságával sokáig! Jó közönség, dúslakodj, dobzódj[!] az Erdő szépe szépségeiben, okulj remek meséjéből, melyhez hasonló a világ fennállása óta nem történt. Hidd el, hogy félkegyelmű parasztok intézik uraik szívügyét, s a mágnás úrfinak egyedüli vágya a hazáért meghalni. Hidd el, hogy Morel úr a vaskohóban is Pálma konteszre gondol, s kész megölni magát egy képtelen, féleszű, lehetetlen grófkisasszonyért. - Hidd el, mert nagyon szép és nagyon megható. Hidd el, mert hasonlókat olvasol kedvenc regényeiben, amelyek nem kevésbé hülyék, mint az Erdő szépe, vagy a Vasgyáros-féle színdarabokban, de melyeket Te, óh jó közönség, még mindig jobban szeretsz Ibsen, Hauptmann, Sudermann, Pinero, Bracco és Thury Zoltán remekeinél, melyekben kevesebb a te fogalmaid szerinti szép, de van bennük élet, van bennük igazság.

Arra pedig a világért ne gondolj, hogy a demokrácia egyszerűen azért harcol a születési arisztokráciával, mert demokrácia nincs, s azok pedig, kiknek illene demokratáknak lenniök, egyedül arra vágynak, hogy a kopott mágnások kegyeskedjenek velük szóba állni. Ne hidd el ezt. Ez csak mende-monda. Egyedüli igazság az Erdő szépe.

Hogy mi, egynéhányan, más hiten vagyunk, az mit se számít.

Mert mi is ismerünk Guy-Chateleket. Ezek kegyelemből élnek, de óriási tekintélyek. A Morelek nálunk is gyárosok, vas- és egyéb nagykereskedők, iparosok, gazdaemberek. De ezek, ha meggazdagodnak, nem akarják ám megalázni a korlátolt Guy-Chateleket. Sőt, összes vágyuk az, hogy holmi talmi-nemességre szert tegyenek, s akkor retyizei Kovács Pálnak nincs nagyobb ambíciója, mint bejutni a gróf Lekopottfalvyék társaságába.

Na, de hát ezt csak mi látjuk így. Te, óh nagyközönség, merülj el a romantikában a színpadon, az elmaradottságban az életben, s aztán - a világ haladjon, csak a Morelek és Guy-Chatelek megható históriája legyen örökkévaló… A debreceni közönség egy kis részének dicséretére szolgál, hogy a színházban nem veszi be a limonádét. Ezt észrevettük a csütörtöki előadásnál is.

A Derblay-k, Morelek, Guy-Chatelek históriáját hagyjuk is el már az ördögbe.

Ha már a modern magyar társadalom hivatásos színműírója nem akar megjelenni, elő a külföldiekkel!…

Sőt, tovább megyünk: a legléhább francia vígjáték egészségesebb táplálék az Erdő szépe-féle romantikus ostobaságoknál.

Színészeinket sem igen ambicionálta a tegnapi darab.

Fáy Flóra is megérezte szerepe lehetetlen voltát. Modern, igaz eszközökkel dolgozott. Csaknem elfogadhatóvá tette Pálma grófnő lehetetlen bizarr alakját. Nagy lépés ez a mi nagy tehetségű, de a koturnusszal szimpatizáló fiatal művésznőnknél.

Hasonló jót mondhatunk Komjáthynéról és Komjáthyról is. Tóth Elek a szerepét nem tudta, Tanaynak kényelmetlen volt a szerep, csak Sziklay és Fenyéri mint régi színészek játszották ambícióval az elavult darab nekik jutó szerepeit.

Debreczen 1899. október 28.

a. e.

188. NEBÁNTSVIRÁG

Denise szerepében, ebben a híres primadonnaszerepben lépett fel szombaton este Perényi Margit, s aratott olyan igaz és hatalmas sikert, amilyet ritkán lát a debreceni színház. Játékában, énekében annyi temperamentum, finom művészet és ízlés nyilatkozott meg, hogy a közönség alig tudott volna [!] betelni. Énekszámai közül nem egyet négyszer-ötször kellett megismételnie, őt magát felvonások végén számtalanszor hívták a lámpák elé. Szombati fellépése után - amikor a C bérlőknek mutatkozott be - bátran konstatálhatjuk, hogy Perényi Margit határozott, fényes sikerrel kezdte meg debreceni működését.

Mellette a mindig élvezetes Sziklay és Szathmáry arattak sikert. A Szathmáry sikere annál figyelemreméltóbb, mert Lorio őrmester legjobb szerepe volt elődjének. Környey nagyon szépen énekelt.

Szigeti Lujza a fejedelemnő szerepéből abszolúte semmit sem csinált, Fenyérit sem ambicionálta az őrnagy szerepe. Csatár a színigazgató szerepét ejtette el. Sárosi Paula pedig valami táncfélével tette elfogadhatlanná kis szerepét.

A többi szereplők, karok, zenekar, rendezés jók voltak.

Debreczen 1899. október 30.

a. e.

189. A LÉTÉRT VALÓ KÜZDELEM

Daudet maga is sokat tartott erről a darabjáról és jogosan. Ha dramaturgiai szempontokból lehet is kifogásokat emelni ellene, tagadhatatlan, hogy érdekes és értékes alkotás, mely az este nálunk is nagy sikert ért el. A darabot ismeri jól a debreceni színházlátogató közönség, így csak az előadásról kell szólanunk. A tegnapi est diadalestéje volt drámai személyzetünknek. Kritikusi sablonnal: a szereplők mind hivatásuk magaslatán álltak. És ha nem is juttatták mindenben érvényre a nagy francia író hatalmas tendenciáit, általában egységes interpretálást, finom alakítást, művészi játékot nyújtottak. A Darwin-teóriát egyénítő Asier-t Komjáthy játszotta. Ambícióval és sikerrel. A kettő közti űrt fényesen töltötték be az ő tehetsége és szorgalma. Egy-egy vonása talán túl erős volt a minden eszközzel érvényesülni akaró Asier-nek, de az is Komjáthy felfogásának eredetiségét mutatja. Olyan partner, mint amilyen tegnap Komjáthyné volt, egy rossz színészt is inspirált volna. Különösen a negyedik felvonásban volt igazán nagy - elvégre is csak nem foglalták le teljesen ezt a szót a vendégjáró idegen hisztriók -, amikor Komjáthyval együtt számtalanszor szólították őket függöny elé a közönség tapsai. Szabó Irma és Szacsvay Sándor játékára elég egy jelző: művészi. Csak őrangyalaik mentették meg őket a vasfüggöny ajtaján való kihívástól. Ezt a dicsőséget pedig - azt hisszük - szívesen engedik ők át a primadonnák számára. Külön kell megemlékeznünk Fáy Flóráról. Jólesik látnunk azt a szép haladást, mely nála napról napra észlelhető. Szinte erőszakkal dobja el magától az iskola tehetségölő modorosságait. Sajnáljuk, hogy terünk nincs elég, hosszú dicséretet érdemelne mindenik szereplő. Így csak névről említjük meg: Bartha Istvánt, Tanayt, Szathmáryt, Rubost, Lányi Irmát, Follinusznét, Kiss Irént, Tóth Eleket, Halászt. Dicséretére szolgáljon a debreceni közönségnek - melyet annyiszor és annyi joggal vádoltunk meg már a ledér múzsához való átpártolásáért -, hogy a tegnapi darabot és előadást érdeme szerint méltatta. Bár ne kellene ezt specialitásként regisztrálnunk…

Debreczen 1899. november 9.

(a. e.)

190. DÍJNOKÉK

Díjnokék öt forint fizetésjavítást kérnek.

Nincs benne kétség, hogy kérelmüket el fogják vetni bölcs városatyáink.

Szólnak mellette is:

- Nehéz helyzetük van szegényeknek. Mégiscsak intelligens emberek, kiknek társadalmi kötelezettségeik vannak. Még a népkonyhán sem étkezhetnek, hisz’ népkonyhánk sincsen. Aztán meg lerongyolt ruhában, talpatlan cipőben nem járhatnak olyan emberek, kiket megtekintetesuraz a városi hajdú, s akik mégiscsak városi alkalmazottak.

De replikáznak is - aki úr akar lenni, ne menjen díjnoknak. Nem kell istápolni a szellemi proletárokat. Miért akar valaki okvetlenül úr lenni? Ott van a szép, a gyönyörű iparos pálya. Mért nem megy iparosnak inkább, mint kolduskodjék díjnok-uraságban.

És így tovább. Folyik a vita, melynek vége az: díjnok úrék koplaljanak. Rászolgáltak.

Pedig olyan ártatlanok, olyan sajnálatra méltók szegények. Ők nem tehetnek róla, ha a társadalom kiskorú.

Nálunk a társadalom csinálja a proletárságot. A díjnok úrral még szóba állnak. Olyik valósággal pártit is csinál, az iparossal szóba sem állunk parfümös zsebkendő nélkül. A kereskedő, ha meggazdagszik, valami szinekúrát keres, mert a kereskedő címet szörnyen restelli.

És ezzel mind számot vetettek díjnokék. Nekik is van tán joguk az úrhatnámsághoz, mely az egész társadalomnak hiszekegye. Aztán úgy nevelnek nálunk az iskolában is, hogy a hatodik gimnazista, ha semmit mást, de egyet biztosan tud: neki úrnak muszáj lenni!

És legrosszabb esetben lesznek díjnok urak… Bölcs városatyák, adjátok meg a díjnokok 5 forintját. Mert többet is kérhetnének. Számon kérhetnék tőletek megmérgezett életüket is, melyet a ti hazug teóriátok, a társadalom buta elfogultsága tett örökre szerencsétlenné.

Debreczen 1899. november 14.

191. ARANYEMBER

Szentséges Romantika - ne jöjjön el a te országod!… Sok tisztelőd van még mindig, de illatodtól - hála Istennek - nagyon sokan kapnak már migrént. Az Aranyembert is megtapsolták tegnap, de nagyon sok arcon ott volt az unalom kifejezése. Nem voltak ezek a tapsok olyan szívből jövők, mint néhány évvel ezelőtt is. A szereplők azonban rettenetes és jobb ügyhöz méltó ambícióval játszották meg szerepeiket. A szereplők mind megérdemelnék a dicséretet. Sajnos, mi térszűke miatt ezt csak a Komjáthy-párnak, a tegnap este excelláló Fáy Flórának, a mindig művészi Szabó Irmának és Tanaynak adhatjuk meg.

Debreczen 1899. november 16.

192. BÖLÖNY INTENDÁNS DEBRECENBEN

A kolozsvári nemzeti színház intendánsa jelenleg amolyan szerződtetési körúton van. Ilyen minőségben érkezett tegnap Debrecenbe. Ott volt a színházban is, s az előadást családjával együtt a város páholyából nézte végig. - Nem rossznyelvűségből, de kötelességből regisztráljuk, hogy a városi páholy elfoglaltsága folytán történhetett az, hogy a városi páholy rendes lakói: Márk Endre és Magoss urak tegnap kivételesen megváltott jeggyel hallgatták végig a színházi előadást. Egyébként Bölöny úr elég szép tervekkel jött hozzánk. Listáján jó nevek szerepelnek. Az intendáns úr Fáy Flórát, Halmy Margitot és Rubost szeretné valami módon megkapni. Az intendáns úr ízléséhez gratulálunk, de - megbocsásson - az ő proskribáltjai nagyon hozzánőttek a közönség szívéhez. És úgy gondoljuk, hogy maguk a proskribáltak is szívesebben tartoznak a Komjáthy János társulatához, mint a kolozsvári színházhoz, melyről rossznyelvek olyanfélét állítanak, hogy - “nemzeti”…

Debreczen 1899. november 16.

193. SZULAMIT

(Zsidó dalmű öt képben. A debreceni színház premierje 1899. november 24-én)

A híres, a vitás, a sokszerzőjű, de sok pénzt szerző Szulamit nagy diadallal vonult be tegnap este a debreceni színpadra. A naiv és mégis tartalmas mese, a gyönyörű, elbűvölő melódiák megindítottak minden szívet, s ami egy igazi nagy siker külső jele: még a vasfüggöny ajtaja is kinyílt.

Magáról a darabról elég, ha röviden írunk. Sikere, reklámja olyan példátlanul nagy volt, hogy nincs az az olvasni tudó ember, ki azt ne ismerné.

Még nagyobb reklámot nyert a darab akkor, midőn szerzőit kezdték kutatni. Rengeteg verzió s rengeteg számú szerző támadt, akiknek a száma az úgynevezett “átdolgozók”-kal még növekedett.

Pedig hát a Szulamitnál alig lehet szó szerzőkről.

Az esetleges szövegíró: Goldfaden sem végzett ám valami nagy munkát.

Lengyel zsargonban, nagyon primitív tudással és drámai érzékkel írta meg biz ő az ókori zsidóleány egyébként gyönyörű legendáját.

A zene pedig a szöveghez hasonlóan egyszerű, mesterkéletlen. Jellegzetes, a mi füleinkben egzotikusnak tetsző, keleti zene az, melyben a régi héber énekek fenséges és lágy melódiája cseng vissza. De ezekhez a gyönyörű melódiákhoz nemigen kellett komponista, legfeljebb egy szerencsés kéz és új hangszerelés.

Akárkik is szerezték különben, Szulamit példátlan sikert aratott, s ezt a sikert elsősorban az egyszerűségében is fenséges zenének köszönheti a darab.

Meséje ez: Szulamit (Bődi Ella) a betlehemi Monasch (Bartha) csodaszép leánya, midőn Jeruzsálembe menő atyját elkíséri, a pusztában találkozik Absolonnal (Környey), ki életét menti meg. Megszeretik egymást: Absolon hűséget esküszik. Tanúul a kutat hívja fel, melyből előbb mentette ki Szulamitot és egy vadmacskát.

Absolon elfelejti Szulamitot és esküjét. Más leányt vesz el, s házasságát az Isten két szép gyermekkel áldja meg. De esküszegése tönkredúlja boldogságát: egyik gyermekét vadmacska marja meg, a másik a kútba fullad.

Absolon őrjöng fájdalmában, s akkor jut eszébe esküje s az elhagyott Szulamit. Otthagyja nejét, Abigailt (F. Kállay Lujza), felkeresi az elhagyott kedvest, ki Absolont gyászolja még mindig, s nem hallgat kérőinek ostromlására, és nőül veszi azt.

Ez az eredeti legenda meséje, s ebben a formában hozta volt színre a Kisfaludy Színház direktora, Kövessy is.

A Magyar Színház átdolgozásában a mese drámaibb, s a darab vége halál és nem házasság.

Bődi Ella nemcsak gyönyörűen énekelt, de teljesen érvényesítette hatalmas, drámai színésznői tehetségét is. Környeynél szebb hangú baritonista alig van a vidéken, s tegnap már játékban is kitűnőt adott.

F. Kállay Lujza elragadó Abigail volt. Megjelenése, éneke s meglepően erős, megrázó, drámai játéka egyformán nagy hatást keltett.

Nálunk a Kövessy-féle átdolgozásban került színre a darab. S ennek a befejezése sokkal jobban harmonizál a mollban írt, lágy, érzéki, keleti zenéhez.

A szöveg azonban mellékes a gyönyörű zene mellett, melynek legszebb számai: Absolon belépődala, az esküdal, egy táncdal, a kérők dala és a végfinálé.

Zsúfolt ház tapsolt a darabnak, s a szereplőknek, kik közül Bődi Ellának és Környey Bélának valóságos diadalest volt a tegnapi.

Karacs Imre a Kol Nidreh eléneklésével ért el nagy hatást.

A többi szereplők közül Bartha István, Rubos, Makray, Csatár és Bay szolgáltak reá nagyon a közönség tapsaira. De megérdemli a dicséretet minden egyes szereplő, s csak őszintén gratulálhatunk Komjáthy direktornak kitűnő énekes-személyzetéhez.

De gratulálhatunk a darab fényes kiállításához is, mely különb a fővárosi színházakéinál.

Gyöngyösy Viktor festő valósággal remekelt a díszletekkel. Különösen szép a második felvonás berendezése s az utolsó felvonásban a valóban művészien megfestett templom.

A siker teljes volt. A kihívásoknak vége-hossza. A darab biztos kasszadarab, s nagyon sok telt házat fog még vonzani.

Debreczen 1899. november 25.

a. e.

194. AMOLYAN BÚCSÚ-FÉLE

Úgy hozta a sorsom, hogy én, ki arra sohse vágytam, meglehetős közel jutottam a kulisszák érdekes, festett világához. - Ezért bizonyosan irigyelni fog minden gimnazista, minden bankhivatalnok s minden penzionátus öregúr - de én méltánylom a mások illúzióit, s nem fogom kijelenteni: hogy nincs mit irigyelniök…

Festett világ, hideg ország a színpad világa, elrabol minden illúziót. Bolond, meleg szív kell ahhoz, hogy érte lelkesülni tudjon. S hogy nekünk, szegény, csavargó skriblereknek ilyen bolond szívünk van, miért dicsekedjünk el vele?…

Én is szeretem a kulisszák festett világát, bolond, meleg szívvel.

Néha ugyan bánt a saját hibánk, hogy túlságosan istápoljuk a színészek dicsvágyát, de ez csak múló hangulat. Miért hívjuk ki párbajra a világot, ha az inkább dob el 6 frtot egy páholyért Szulamit előadására, mint 2 frtot Byron Don Juanjáért?… Száz ember úgysem változtatja meg milliók ízlését, de meg mi is volna a mi szomorú rendeltetésünk, ha nem az örök elégedet lenség…

És hát sok elnézést is megérdemelnek az illúzió apostolai.

Minden kedélyre tudnak nemesen hatni. A vegetáló emberiséget éppen úgy neveli egy jó kedvű francia operett, mint ahogy a gondolkozni tudókra hat Ibsen a maga sötét problémáival.

Dicsértessenek hát a színészek, s magam is a dicsérők sorába állok.

Négy debreceni művésznőről szólok egypár szót. Sokat várok mind a négytől, kedvencem volt mind a négy. Most már bevallhatom, úgyis csak pár napig leszek debreceni és színházi kritikus…

T. Halmy Margit az én legelső kedvencem. A nagy Halmy leánya, s maga is nagy művésznő. Csodálatra méltó asszony, ki szembeszáll a természettel is, pedig csupa élet a színpadon. Gyenge fizikumát átmelegíti a lélek lángja; vékony, sápadt arca tündérszéppé lesz, ha ő úgy akarja. A modern, csupa ideg, beteg asszony szívét darabokban mutatja be nékünk; bámulatba ejt a legapróbb részletek megdöbbentő, igaz, hű képével. Talán alakításának nincs egysége, s a részletektől nem látjuk az életnagyságú képet, de így is csak Halmy Margit igaz. Hisz a modern asszonyt az idegeire ható pillanatok a legnagyobb talánnyá teszik. Élete csupán [!] láz, csupa beszámíthatatlanság. A lázbeteg ember vízióit pedig melyik Van Dyck tudná vászonra festeni?…

Nem sokszor láttam a Nemzeti Színház szőke csodáját, az egyre fiatalodó Loreleyt, de Halmy Margit művészetét azért tartom talán az övénél is nagyobbnak, mert Halmy Margit minden sikerét csak a művészetének köszönheti. S hogy ezek a sikerek nem kicsinyek, arra nagyon-nagyon sok tanút tudnék kapni.

Fáy Flóra egészen más művészi egyéniség. Mondhatnám: önálló egyéniség. Az ő nőalakjai nem a korzón kacérkodó, idegbeteg asszonyok. Ideális nők, szívvel, erővel, szerelemmel.

A Halmy Margit asszonyai itt fájlalják a migrénjüket körültünk. Igazi alakok a mi beteg korunkból. Fáy Flóra az örök asszonyt mutatja be a maga örök bűneivel, örök erényeivel. Az ő asszonya minden koré. Ő a fejgörcsöt meg-megránduló arcizmokkal nem képes elhitetni, de egész képet tud adni egy asszonyról, ki vétkezett; vagy egy asszonyról, ki hős volt asszony létére. T. Halmy Margit ismeri a XIX. század fő tudományát: a patológiát. Fáy Flóra ismeri a nő ben azt, ami sohasem változik. Az átöröklésből könnyelművé vált nótát Halmy Margitnál meg döbbentőbb igazsággal senki sem játssza el, de Rómeó Júliáját csak Fáy Flórától értem meg.

Sárosy Paulának alig hiszem, hogy valaha vágya lett volna drámai babérokra. Dal zenghetett a bölcsőjénél is, dal hozza ragyogásba a szemét; az ő szíve csupa dal, az ő dala csupa szív. Született szubrett ez a kisleány. Lágy dallam minden hangja, ritmikus minden mozdulata, pajkos zene a kacagása is. Az illúziókeltés a legnagyobb s legbecsesebb ereje. Ő Lilit végig léhá nak játszhatja: elhisszük neki. S ha a Babában, mint Alézia, mellőz minden gépies moz du latot: mi elhisszük, hogy baba, aranyos, tökéletes baba… Ez a kislány sokra fogja még vinni.

Perényi Margit dzsentri-lányból, zsúrok kedvencéből lett egyszerre primadonna. S ha el vesz tett egy őt körülrajongó társaságot, nyert egy nagy, szerető közönséget, melynek szintén s olyan hamar kedvence lett. A magyarnóta még jobban szívünkhöz nőtt, mióta azt ő énekli nékünk.

De Nebántsvirág kisasszony sem lehet édesebb, pajzánabb, mintha azt ő játssza. Ő elhiteti velünk, hogy a poézis és valóság között nincs különbség. Az ő játékát poézis és csodálatos természetesség jellemzi…

…Ők voltak négyen az én kedvenceim. Lehet, hogy nem ők a legkülönbek, de övék a jövő sikere.

Olyan jólesnék majd az ő megérdemelt sikereikről hallani. Arassanak nagyon sok sikert, ezzel veszek tőlük búcsút, ki az ő tehetségüket mindig legjobban megbecsülte!…

Debreczen 1899. december 2.

Ady Endre

195. KUBELIK MAGYAR NYELVTANA

“Kubelik Ján, a felülmúlhatatlan, a legnagyobb cseh hegedűs a budapesti közönség iránt érzett hálája jeléül egy magyar nyelvtant vásárolt.” (Több fővárosi lap)

Kubelik Ján nagy muzsikus lehet, de politikusnak sem utolsó. Mindenesetre jobban elintéz holmi nyelvkérdést, mint az osztrák-cseh politikusok. Az eredmény fényes. Miniszterileg approbált magyar grammatikát aligha vásárolt még cseh ember, és ez elég nagy esemény akkor, mikor az újévi beszédekből hiányzott minden szenzációs politikai kijelentés. Egyelőre megelégszünk a nagy eseménnyel, de érdeklődéssel várjuk a többit is. Hisszük, hogy legközelebb az alábbi szenzációkkal kedveskedhetünk olvasóinknak:

Krakovszky Boleszlav, a világhírű lengyel csodamuzsikus megható jelét adta a magyar nemzet iránt érzett meleg szimpátiájának. Ma reggel egy fővárosi könyvkereskedésben megvásárolta Lutter Nándor Logaritmus-tábláját. A kitűnő művész hálás szívére vall ez a tett, mely szellemesen fejezi ki azt, hogy a tegnapi hangversenyén történt kihívások összeszámítása már a felsőbb matézis körébe esik.

*

Magyarbarát vendégművész. Kóborelli, a zseniális olasz tragikus, aki valósággal lázba ejtette a főváros közönségét csodás művészetével, egy tucat magyar kártyát vásárolt. Hír szerint a magyar gyártmányú kártyákat oroszországi körútjára is magával viszi a nagy tragikus, s határozott szándéka a magyar gyártmányú kártyával alsózni a nagy szláv tenger közepette. A nagy művész tette önmagát dicséri.

És így tovább. Kubelik megadta a példát. Követheti a szépszámú vendégsereg, mely bennün ket, a világ leghálásabb publikumát szerencséltetni szokott. A magyar nyelvtant ajánljuk legmelegebben nekik. Egyrészről, mert magyar grammatikát szépszámmal írtak; másrészről, mert ezt antikváriumban is nagy választékban lehet kapni. Esetleg ugyanitt megszerezheti valamelyikük - a Kubelik úrét is.

Szabadság 1900. január 3.

Dyb.

196. DEMOKRATA SZERVEZKEDÉS

Miként az tudnivaló, mi roppant demokrata nép vagyunk. Demokrata voltunkra vallanak demokrata köreink is, sőt legközelebb hivatalos demokrata lap is indult meg Új század cím alatt, mely az összes demokraták egyesületének hivatalos közlönye. Abban a helyzetben vagyunk, hogy az új egyesület még meg nem erősített alapszabályaiból néhány pontot bemutathatunk olvasóinknak.

Az egylet neve

1. §. Az egylet hivatalos neve: A legelső magyar demokraták egyesülete.

2. §. Hivatalos iratokban az egylet elnökségét méltóságos cím illeti meg, tekintettel arra, hogy a kisebb demokrata körök elnökei nagyságosok.

Célja

3. §. Az egylet célja, hogy az ország demokratáit erős sereggé egyesítve, győzedelmeskedjék a minden tekintélyt és társadalmi állást kezükben tartó, kevésbé előkelő egyének felett, s tagjainak megszerezze azt a rangot és pozíciót, melyet megérdemelnek.

Tagok

4. §. Az egylet tagjai lehetnek képviselőségre aspiráló, legalább 5000 frt. évi jövedelemmel bíró urak, kik csak a mostani elavult, korlátolt, félszeg társadalmi szokások miatt jutottak abba a lealázó helyzetbe, hogy cselédeiken s a pincéreken kívül senki sem akarja őket nagyságos uraknak címezni.

5. §. A tagok száma nem lehet 100, azaz száznál több. Felvétel felett a választmány határoz titkos szavazattal.

6. §. A tagok kötelesek az egyesület méltóságát megőrizni. Különösen vigyázniok kell arra, hogy kikkel érintkeznek. Egy igazi demokrata lehetőleg csak az egylet tagjával fogjon kezet. Az egylet tagjai egymás közötti érintkezéseik alkalmával ne feledjék el, hogy először az idősebb és előkelőbb demokrata nyújtja a kezét.

Elnökség

11. §. Az egylet elnöke a legidősebb és legelőkelőbb demokrata.

12. §. Az elnököt a tagok háromszori meghajlással üdvözlik. Címe, ha valaki vele beszél: Méltóságos uram. Ha róla beszél: A méltóságos úr. E címet lehetőleg az elnökről való gondolkozás alkalmával is meg kell adni. Sohasem kell elfeledni, hogy egy demokrata mindig előkelőbb más közönséges embernél, s így a demokraták elnöke a legideálisabban előkelő állást tölti be.

A hatalmasokkal való érintkezés

29. §. A demokrata, azokkal szemben, kik a mostani avult felfogás szerint rangban felette állanak, lehetőleg mindig hivatkozzék az emberi méltóságra s az egyenlőség elvére. Ha azonban érdekei úgy kívánják, hozzon áldozatot az emberi hiúságnak.

Az egylet felosztása

78. §. Ha az egylet mindenik tagja legalább királyi tanácsos vagy képviselő lesz, az egylet elérte célját, s feloszlik. Azonban tagjai egyleten kívül is megőrzik az összetartást, nehogy valaha kihaljon drága hazánkban az egyenlőség és demokratizmus felséges elve.

Szabadság 1900. január 10.

Dyb.

197. AZ ÉN KÖNYVPIACOM

Egész véletlenségből egy apró falucskát kell szülőföldemnek vallanom.

Ennek a véletlenségnek eddigelé egyéb kárát nem vallottam, csak azt, hogy irodalmi fejlődésemet nem kísérheti ezer meg ezer ember figyelemmel, lévén az én szülőföldemnek a 90-iki népszámláláskor 372 lakója, melyből - hála fejlődő népoktatási viszonyainknak - némelyek olvasni is tudnak.

Fáj ugyan nagyon, hogy szülőfalum vezető férfiúi nem tettek még lépéseket egy irodalmi ösztöndíj alapítása céljából, de én Istenem, nem születhetik minden lírai költő Kolozsváron!…

Ebből látszik, hogy én nem tartozom az elégedetlen alanyi költők közé. “Az én aratásom egy marék virág” - szoktam mondani Kiss Józseffel, s elvégre ez még mindig jobb aratás, mint például a sztrájkoló arató munkásoké.

A marék virágok összegyűltek, és unszoló barátok nélkül nem él manapság lírai költő. Régi dal ez, mely mindig új marad. Barátaim unszoltak, s én - az vessen követ reám, ki teljesen ártatlan - kiadtam egy kötet költeményt. Az eredmény szokatlanul fényes volt. Kaptam egy üdvözlő levelet, melyet összes unszoló barátaim aláírtak. Unszoló barátoktól ez is nagy dolog.

Az ada-mohali sajtó tehetséges, ifjú lírikust fedezett fel bennem. Az ada-mohali sajtó figyelme meghatott. A sajtó Ada-Mohalon is nagyhatalom, s elég szép dolog Ada-Mohaion is tehetséges, ifjú lírikusnak lenni.

Most már költeményeim értékesítéséhez láttam. Öt napig írogattam a dedikációkat. Az első tiszteletpéldányt Dreyfusnak küldtem. Máig sem tudom, megkapta-e. Ugyancsak dedikáltam egy-egy példányt Krüger elnöknek, Rigó Jancsinak és fivérének, Bernátnak, Kubeliknek, Sarah Bernhardtnak és Gyulai Pálnak.

Krüger a tiszteletpéldányt belövette a Ladysmithbe. Rigó Jancsi nem fogadta el, mert a kötet szerelmes verseiben nem talált elég izzó szenvedélyt. Rigó Bernát meghalt, mielőtt a könyv címére megérkezett volna. Kubelikét nem kapta meg a posta. Az isteni Sarah nem fogad el keleti költőktől tiszteletpéldányt. Gyulai Pál csodálatát fejezte ki egy levélben, hogy Vargha Gyulánál fiatalabb ember nem restell verset írni.

Szóval az értékesítéssel kevés szerencsém volt. Az én marék virágaim nem kellettek, ha marékkal is szórtam.

Mint csődbe jutott lírikus jöttem Nagyváradra. Egy vagyonba került könyveim szállíttatása. Mindegy, gondolám. Itt tán több szerencsém lesz.

Mindjárt első nap megismerkedtem egy jóképű úrral: Azt mondta magáról, hogy patikus és idealista. Költő vagyok és melankolista - szóltam én, és szívem nagyot dobbant.

- Uram, szóltam ismét, engedje meg, hogy rokonszenvem jeléül felajánljam Önnek a kritika részéről szokatlanul szívesen fogadott “Néhány Marék Virág” című verskötetemet.

Új ismerősöm elsápadt. Remegő hangon válaszolt.

- Óh, nem, nem Uram. Receptjeim tiltják verseket olvasni…

A válasz nem is lepett meg. De ezután jött a fordulat. Kiderült, hogy új ismerősöm azt gondolta, hogy én pénzért akarom adni a könyvet.

Valóságos ujjongásba törtem ki. Ez az a föld, melyen elajándékozhatom összes könyveimet!…

Óh, alanyi költőtársak, becsüljétek meg Nagyváradot. Szent ez a hely, hol élnek még az utolsó mohikánok, kik azt hiszik, hogy a lírai költő pénzért árulja a könyvét!…

Új ismerősöm azóta már kapott tőlem könyvet. Most már én vagyok idealista, ő pedig könyvbarát és melankolista…

Szabadság 1900. január 13.

Dyb.

198. NEM LESZ PREMIER

A fővárosi magánszínházak felséges igazgatóit dühbe hozta az az impertinencia, hogy az elmaradt vidék nem akarja az újdonságaikat erkölcsösöknek vallani. Megrekontrázzák a dolgot: ők meg ezentúl nem engedik vidéken előadatni újdonságaikat. A katasztrófa elkerül hetetlen: nem lesz többé vidéken premier.

A fontos ügyben megkérdeztünk néhány érdekeltet, kiknek válaszait itt közöljük:

I.

A pesti színházak sztrájkjától nem félek. Él még Follinusz, ír ő az én számomra eredeti darabot. Egyébként Gyalui Farkas is munkálkodik. Ő is szeret eredeti darabot írni. No, meg Prém József is teljes erővel műveli a színiirodalmat. Szóval a sztrájktól nem félek.

Bölöny József
intendáns.

II.

Egy eredeti darabom már biztos: a színházmegnyitás prológja.

Somogyi Károly
nagyváradi színigazgató.

III.

Hajlandó vagyok egy-egy fiók gyártelepet a vidék nagyobb városaiban is felállítani. A gyártelephez szükséges épületeket a városok kötelesek felépíttetni. Ugyancsak a városok kötelesek évenkint legalább 250 liter tintát venni a gyártelep céljaira. Egy-egy gyártelep évi produktuma 100-140 darab.

Ifj. Bokor József
színdarabgyáros.

IV.

Kétségbe vagyok esve. Rám zúdulnak az összes helyi szerzők, akik eddig is annyit keserítették az életemet. Le fogok mondani a direktorságról.

Komjáthy János
debreceni színigazgató.

V.

Rettentő dolog. Mióta az új színház első téglakövét lerakták, állandóan búvárkodom. Le akartam főzni Alexandert és Keszlert. A fejem majd szétreped az esztétikai készültségtől. És íme, nem vehettem hasznát!… Oh, meg nem írott premierkritikáim!…

Egy kritikus

A mai postával azonkívül a következő sorokat vettük:

A pesti színházak sztrájkja győzelemre juttatta a mi igazainkat. Többet nem lehet mellőzni bennünket. Mi leszünk a vidéki repertoár gyöngyei!…

“Goldstein Számi” és Tsai.

Ez utóbbi választ nem személyes beszélgetés útján nyertük, de azért éppoly hiteles, mint a többi.

Szabadság 1900. január 17.

Dyb.

199. A SZÉRUM

Nem tartozom azok közé, kik álszeméremből hazudnak. Őszintének, mondhatnám szemte len nek tartanak csekély számú ismerőseim. Bevallom tehát azt is, hogy sohasem ambicionáltam magamnak a józan életű jelzőt. Már zsenge ifjú koromban vén lumpnak hívtak nem kevésbé lump, de szintén ifjú barátaim. Azóta nőttem években, de bölcsességben nőni semmi kedvem sem volt. Életfilozófiám szilárd és régi: jobb egy pohár bornál - két pohár bor.

Ne ütközzenek meg, kérem, ezen a cinikus vallomáson. Dicsekvés nélkül van ebben valami szokatlanul nemes. Olyan kevés korhely vallja be részeges voltát, hogy még egy delíriumosnak is meg kellene bocsátani. Delíriumos nem voltam, de a barátaim nagyon féltettek, hogy idestova az leszek.

No, de szóljunk már a szérumról, mely egész valóm megváltoztatta.

Egy nap a kávéházban barátaim egy újságcikket olvastak. Ahogy engem észrevettek, egyszerre elnémultak, s félretették a lapot.

Ölt a kíváncsiság, s alig vártam, míg magam maradok. Végig futom a lapot, s egy meg ceruzázott újdonságot lelek. A címe ez volt: a részegség széruma. Egy szenzációs felfedezésről szólt a hír. Felfedezték a részegség szérumát, mely kigyógyít az iszákosságból. Eszembe jutott valami. Sejtettem, hogy ezt a kúrát is végig kell szenvednem, mint a többit. Rám olvastattak már egy vén oláh asszonnyal, megitatták velem a lapokban hirdetett “antibetin”-t is, nem is említve, hogy egyszer, mikor egy muri után mély álomba merültem, a számba facsartak három citromot. Még az antibetin volt legtűrhetőbb kúra. Ennek az íze emlékeztet valamennyire a sósborszeszre.

Többször említett barátaim egy este igen nyájasak voltak hozzám.

Egyikük megkínált egy pohár abszinttel. Azután ők kínáltak, én ittam. Bizonyosan sokáig ittam. Addig ti., míg totaliter eláztam. Mi történt velem? - nem tudom. Arra ébredtem, hogy a jobb karom sajog. Megszúrtak. Egyszerre világosság gyúlt az agyamban: beoltottak a részegség szérumával!

Gondolkoztam, mi lesz most?…

Akit veszettség ellen oltanak be, nem vész meg.

Akit himlő ellen, az nem lesz ragyás.

Egek! Hisz én akkor sohse leszek részeg!… Pokoli szomjúságot éreztem; rohantam a korcsmába. Megiszom a rendes adagot: józanabb vagyok egy eladólánynál. Megduplázom: egy pincért csak egy pincérnek látok. Megrémültem, még egy adagot rendelek, semmi eredmény. A legszilárdabb lépésekkel mentem a fiúkhoz. Kitörő örömmel fogadtak, mert máskor már ilyenkor holtrészeg voltam.

A szérum, a szérum! - kiáltott fel egyikük önfeledten. És én azóta mindig iszom, mindig józan vagyok, mindig szomjazom.

Ezt persze senki sem tudja rólam, mert sohasem rúgok be. Úgy beszélnek rólam, mint egy megtért bárányról. Az apák mintaképpen állítanak lump fiaik elé, az anyák józan életű, derék férjnek való ifjúnak tartanak, a mértékletességi egyletben pedig erősen agitálnak egy, az én részemre felállítandó titkári állás ügyében.

Tegnap este a bal karomat is beoltattam a részegség szérumával…

Szabadság 1900. január 18.

Dyb.

200. ÚJSÁGSZÓTÁR

Az Otthon írók és hírlapírók köre hivatalos értesítőjének, az Otthonnak legközelebbi száma a következő pályázati hirdetést közli:

Pályázat nyílik olyan szótár tervének kidolgozására, mely az újságok használatára szánt távirati rövidítéseket tartalmazza. A tervnek egyszerűnek és világosnak kell lennie, hogy hosszú tanulmányozás nélkül meg lehessen érteni. A sifrírozásnak és desifrírozásnak gyorsnak és könnyűnek, a tervnek minden nyelvre alkalmazhatónak kell lennie. Pályázhat, tekintet nélkül nemzetiségére és állására, mindenki. Minden pályázó köteles munkáját 1900. május 30. előtt E. Torelli-Viollier úrnak, a nemzetközi sajtószövetség központi irodája alelnökének (Milano, Via Paleocapa 6.) elküldeni. A pályaművek bármely európai nyelven készülhetnek, de a német, francia vagy angol nyelvben készült előnyben részesül. A beküldött munkákat a központi iroda igazgatóbizottsága által kiküldendő zsűri bírálja meg. A pályázat eredményét az 1900. évi párizsi sajtókongresszuson hirdetik ki. Bővebb felvilágosítást ad Torelli-Viollier úr, Milano, Via Paleocapa 6.

A hirdetés nagy forrongást okozott redakciónkban. Rég letört ambíciók új életre keltek. Ifjú munkatársaink mindannyian elhatározták, hogy a szótárra okvetlenül pályázni fognak. Szerettük volna valamelyiküket terve felől meginterjúvoltatni, de nem volt kivel, mivel rendesen ők szoktak interjúvolni. Végre egyikük - kérésünkre - meginterjúvoltatta magát velem, kinek egyedül nem támadt fel letört ambíciója. Kérdésemre így válaszolt:

…Az egész dolgot könnyűnek tartom. Az ember egy hosszú sorba írja a megtörténni szokott szenzációkat. Például itt van egy: A fővárosban ma véres szerelmi dráma történt. Fehér Miksa cipészlegény Nagy Márta varróleányt szerelemféltésből agyonlőtte. A legény már régen gyanította stb. stb. Ez az új távirati nyelven így hangzik: “Fehér Miksa Nagy Márta püff”.

- Püff?

- Püff!

- Szóval ön egy teljes regényt egy szóval fejez ki.

- Természetesen. A szavakból aztán egy kész szótárt állítok össze.

- De már most tegyük fel, hogy Ladysmith elesett. Ön angol újságíró, s e nagy eseményről terjedelmes tudósítást akar küldeni. Hogy fog ez szólani?

- Ladysmith nyekk recept.

- Nyekk recept?

Igen. Tudniillik: Hős hadseregünk ma sikerült hadicsellel főzte le a búr parasztok gyülevész bandáját. A nyomorult csürhe azt hitte, hogy sikerül hős csapatainkat sokáig körülzárva tartani. Természetesen majd megsemmisültek, mikor a vár kapui felnyíltak, s hősies seregünk lerakta a fegyvert. Seregünkből egy ember sem esett el, a búr csorda azonban egy szálig elhullott. Nincs benne kétség, hogy Ladysmith bevételével végképp eljátszották kis játékaikat a búrok stb. stb. Szóval recept szerint.

- Igazán szép. Mondjon még valamit.

- Újságszótáríró interjú röpp!

- Hát ez mit tesz?

- Teljes szövegében ezt: Egy derék tudóst, kinek erős kilátásai vannak, hogy az újságszótár-pályázaton nyerni fog, ma egy riporter meginterjúvolt. A riporter nagyon tolakodó volt, miért is a tudós úgy kidobatta, hogy repült.

Ez az értelme?

- Röpp…

- Akkor volt szerencsém…

Megsértődve távoztam, de azért el kell ismernem, hogy tudós munkatársunknak határozott szerencséje van. Más embert becsuktak volna már régen.

Szabadság 1900. január 20.

Dyb.

201. A MAGYAR IPAR MINT DREYFUS

- Elmélkedések B. M. úr nyomán -

Tegnap elolvastam Bartha Miklós úrnak egy szédületes vezércikkét. A cikk egy fantasztikus idea körül forgott: ha a magyar ipar Dreyfus volna, mi volna akkor?

Szeretem a nagy mondásokat, s gyönyörrel szemlélem, mikor a fantázia kirúgja maga alól ezt a nyomorult sárgolyót. A Bartha úr eszméje azonnal megkapott…

- Mi volna akkor? - így tűnődtem magam is.

…Összeül a haditörvényszék. “Vezessék elő a vádlottat!”

- Magyar Ipar, Ön azzal vádoltatik, hogy pénzért adott el fontos okmányokat egy idegen hatalomnak. Ön hazaáruló!… Beismeri?

- Az árulást igen, de az eladást nem. Éppen az a bajom, hogy nem tudok eladni.

- Az elnök kihirdeti az ítéletet. Büntetés: száműzetés az Ördög-szigetre.

A magyar ipart összes gyártmányaival elzárják.

Ekkor megalakul a szindikátus. Élén áll egy nagy szívű asszony, az elítéltnek felesége: Magyar Kereskedelem. “J’accuse…” - írja Hegedűs miniszter, az ártatlan magyar ipar Zolája.

Folyik a harc, győz az igazság. Magyar Ipar visszakapja a kardját. Zokogva öleli keblére hűséges nejét s neveletlen gyermekeit. Megcsókolja Hegedűs minisztert, meginterjúvoltatja magát egy tucat újságíróval, és családjával együtt elutazik üdülni… Bizonyosan így gondolja B. M. úr.

Az eszme gyönyörű, egész szépen bele lehet bolondulni.

Engem teljesen kihozott a sodromból. Tegnap éjjel nem tudtam elaludni. Sarkallt a vágy, hogy egyszer már nekem is legyenek szép és merész ideáim, ne csak Bartha Miklós úrnak. Reggelre az alábbi kevésbé merész ideák hiteles szerzőjének vallhattam magam.

Mi lenne, ha a Biéla üstökös gyeplüs ló lenne?…

Mi lenne, ha Lueger hosszúnap volna?

Mi lenne, ha Krüger elnök bakfis leány volna?

Mi lenne, ha Szokoly Tamás ikes ige volna?

Mi lenne, ha Sima Ferenc régi picula volna?

Mi lenne, ha Bartha Miklós Bánffy Dezső volna?…

…Egyelőre csak ennyi problémát sikerült kisütnöm, de már kétségbe vagyok esve.

Levelet írok B. M. úrnak. Megkérem, hogy az ideges emberiség érdekében ne legyen olyan merész.

Azért lehet ő hatalmas, felséges, erős, gúnyos, maró, édes, költői, kacér, de legyen lehetőleg kegyelmes… Olyan jól esik néha a - kegyelem.

Szabadság 1900. január 26.

Dyb.

202. DICSÉRNEK BENNÜNKET

Na, csak felvitte az Isten a dolgunkat!… Ha nagyrabecsült székesfővárosunk ősidők óta elkaparint is mindent előlünk, egy megmaradt: az erkölcs. Ennek mi vagyunk a hivatásos őrei. A főváros nyugodtan dorbézolhat, az erényt megóvják a vidéki eunuchok.

És bókolnak is nekünk. Hogy így, hogy úgy; a vidék az az egészséges, romlatlan vidék - zengik kórusban odafent.

Mi pedig először szörnyen boldogok vagyunk. A második dicséret már hidegen hagy. Most pedig már kezd egy kissé zsenírozni bennünket a dolog…

- Ördögbe is! Csakugyan ilyen ostobául erényesek lennénk?…

Mert hát egy kissé még mindig ugrathatók vagyunk, de már nem a régi naivak. Egy kissé gondolkozunk is. Különös. A pesti lapok vezércikkben az erkölcsös vidéket dicsérik, színház rovatukban az Osztrigás Miciknek csinálnak reklámot.

Mintha nem egészen tiszta bort ürítnének ránk ezek a cikkíró urak?!… Ezeknek vagy nincs más témájuk, vagy tán az erényt dörgő cikkekkel akarnak még nagyobb érdeklődést kelteni a kollegáktól fordított vagy írt, úgynevezett erkölcstelen darabok iránt…

…Én legalább így vélekedem. Nem hiszek a mi erényeinket dicsérő fővárosi vélemények őszinteségében, de nem hiszek a mi állítólagos erényeinkben sem.

Nem vagyunk mi jobbak egy szikrányit sem Pestnél. Ez az igazság, bár nagyon kevesen merjük bevallani.

Ha csak a gyermekeinket nem, minket már alig lehet rákapatni a Shakespeare-remekekre vagy leszoktatni azokról a szemtelenül kedves, pajkos operettekről.

Vagyunk talán elegen, kik áhítoztunk valaha komoly, nehéz eledelekre is, de rémítően elromlott a gyomrunk… Problémák és problémák… Ki az ördögnek kell a probléma? Egy problémát felvetni nem nagy dolog. Egész társadalmunk ezernyi bibijével egy nagy probléma. Nem kell nekünk probléma-kereső drámaíró. Olyan álljon elő, aki merészen mutatja meg a probléma megoldását is!… Ilyen pedig nem akad. S így növeltük mi, a kevesek is azok számát, akik az élet ezernyi baja után mulatni és feledni akarnak a színházban.

Tisztelettel ismételem tehát: nem érdemeljük mi azt a sok dicséretet. Jobbak mi sem vagyunk a Deákné vásznánál… És nem is mi fogjuk ám a romba dőlt erkölcsöt felépíteni, hanem egy, a miénknél tisztább és erősebb alapon épült, új társadalom.

Ne bántsuk hát a vén gyermekeket. Neveljük helyesen a fiatal gyermekeket. Kezdjük az iskolán, ne pedig a színházon… Főképpen pedig ne várják tőlünk a purifikációt. Nekünk elég gondot ad a megélhetés. Övék - odafent - a hatalom és a dicsőség, talán a kötelességből is nagyobb adag esik rájuk…

…Mindez pedig nem vonatkozik a nagyváradi színügyi bizottság ismert határozatára, mely helyes is, üdvös is, legfeljebb eredményéhez és sikeréhez fér töméntelen sok kétség!…

Szabadság 1900. január 28.

ae.

203. NINCS PAPÍR

Ha az angolok még idejében békét nem kötnek, a hírlapok vagy megszűnnek, vagy fehér vászonra nyomtatva fognak megjelenni. Angliában és Amerikában, mióta a háború dühöng, a lapok annyi papírt fogyasztanak, hogy a papírgyárak a további szükségleteket ellátni képtelenek.

Mint jó forrásból értesülünk, a papírszükséglet ellen angol-búr és hazai körökben is erősen védekeznek.

Viktória királynő a már elkészített csokoládédobozokat nem papírba, hanem saját felséges zsebkendőibe pakolva küldeti el a jövő karácsonykor az esetleg még életben lévő angol harcosoknak.

Chamberlain úr az összes részvénytársaságoknál meg akarja szüntetni a papír-részvényeket.

Ugyancsak ő felszólította azon névtelen egyéneket, kik őt leveleikben agyonütéssel fenyegetik, hogy ezentúl a lehetőségig röviden adják elő óhajtásaikat.

A walesi herceg kínos lelki vívódások után beleegyezett, hogy az angol divatlapok ezután csak négy oldalon jelenhessenek meg.

Buller tábornok ezután egyetlen vereségről sem fog tudósítást küldeni, hogy a távirati lapok megspórolásával enyhítsen a papírszükségen.

Rhodes Cecil összes bankóit aranyakra készül beváltani.

Krüger nem fogadja el a békeajánlatokat, hogy a szerződésre ne pocsékolódjék el a papír.

De erősen készülnek nálunk is a szükséges óvintézkedésekre.

Sima Ferenc tiltakozik, hogy bűnvád alá helyező végzéseket hozzanak ellene, mert drága a papír.

Az Alkotmány c. lap - tekintettel a papírszükségre - csupán az ügyészségnél követelt egy példányban fog megjelenni.

Balogh Döme, nagyváradi városatya fellebbezéseit ezután élőszóval fogja előadni.

Gyula, a Magyar Király fizetője a folyószámla rendszert egyszer s mindenkorra beszünteti.

Nagy Mór kolozsvári koszorús, a pukk ám pukk refrénű ballada szerzője - nagy népszerűsége dacára - lemondott költemény-kötetének második kiadásáról.

Álszerénység volna elhallgatni, hogy lapunk milyen magatartást szándékszik tanúsítani a papirosválság kérdésében.

Kijelentjük, hogy mi el vagyunk látva a XX-ik század végéig kellő mennyiségű papírral. Valamint újólag kérjük minden rendű és rangú munkatársainkat, levelezőnket; hogy a papirost ne sajnálják ezután sem, s mindig csak az egyik felére írjanak. Lírai költőktől teljesen tiszta lapokat szívesen fogadunk!…

Szabadság 1900. január 31.

Dyb.

204. “Y” CONTRA “I”

Hallgasson el egyelőre minden gazdasági harc. Ne agitáljunk a hazai ipar pártolása mellett sem. Minden küzdelem béka-egér harc a nagy háború mellett, melyet az ábécé két betűje kezdett: az “y” és az “i”…

Szeretnék a nagy eposzírók tollával bírni. Erről a harcról csak hősköltemény zenghet méltóan. Nagy harc ez, mely bizonyára a magyar társadalom élete felett van hivatva dönteni…

Az eredmény azonban máris kétségtelen. A harc az “i” teljes leverésével fog végződni. A gr. Szapáry contra Szapári csetepatéban már teljesen megsemmisült az “i”, s ki tudja, vajon Bátsmegyey alügyész úr kedvéért szegény Rosti kollégáját nem fogják-e egyszerűen Rost-tá degradálni?…

Mert az “y” részén van az erő. Mellette szól a tradíció is. Az “i” csak indigéna, stréberkedő jött-ment, az “y”-nak idestova évezredes múltja van. Bizony; “ysa” - mondja a Halotti beszéd…

Hallom a jövő zenéjét. Látom egy szebb jövő hajnalának pirkadását… Az “y” győzött minden vonalon. Az ábécé “y”-on kezdődik, s az “i”-t végleg kihagyták belőle. Az “y”-osok az uralkodó osztály, mely három rendből áll. Az első rend három “y”-nal írja nevét, a második kettővel, a harmadik eggyel. Nevök csak nekik van. Az “y”-on kívül esők: páriák. Név helyett számot kapnak, s foglalkozásuk a kutyabőrök preparálása lesz.

És így meg lesz oldva a magyar társadalom égető kérdése is. Eltűnnek az osztályellentétek. Hisz két osztály lesz csak. Ipszilonosok és névtelenek… De lehet, hogy így se lesz nagyon tartós béke. A háromféle “y” testvérharcot kezd, s a harc vége Isten tudja, mi lesz!…

Csak egy bizonyos. A világ haladhat, tökéletesbülhet, fejlődhet, fejlődhet nyugodtan, mi nem sokat hederítünk rá.

Nálunk azért tovább dominál az “y”, s nagyobb a gondunk, mint bírálgatni egymás előkelő vagy kevésbé előkelő voltát…

Óh, de könnyelműek voltak azok az olasz barátok, akik megismertették velünk a betűvetés veszedelmes tudományát!…

Szabadság 1900. február 1.

Ipszilonos

205. CIGÁNYISKOLA

Ószentanna község lesz híres avval, hogy iskolája lesz kizárólagosan cigány csemeték számára.

Ha ez a terv valósággá válik, nincs kétség benne, hogy a cigányság részesévé fog válni a nyugat-európai civilizációnak. Az ő számukra is letűnik az aranykor, melyről Horatius oly csinosan dalol, s egyszerre belépnek a vaskorba, melyet állítólag mi élünk. Ámbár, ha a bányász sztrájk nem szűnik meg, mi se sokáig. Ezt a nagy metamorfózist cigányéknál az ószentannai iskola fogja megkezdeni, melynek irányára nézve bátrak vagyunk egypár tanáccsal szolgálni.

1. Az első iskolaórán nem szükséges a nebulóknak a század nevelési irányzatairól beszélni. E helyett célszerű beszerezni elegendő mennyiségű ruhadarabot. Az első magyarázat a fizikából tartassék. Tárgy a víz legyen; a tanmódszer gyakorlati, az egyéniségre való minden tekintet nélkül. Mikor a tanítványok megismerkedtek a vízzel, át lehet térni a szociológiára. Meg kell magyarázni nekik, hogy a kor demokratikus áramlata nem fogadja el a születési állapot szigorú fenntartását. Aki tehát ruha nélkül mer járni, arra huszonötöt vágnak. Az első órán elég ennyi.

2. Másnap - anélkül, hogy egy szóval is felemlítenénk előttük korunk szociális problémáit - a tulajdon fogalmát kell a nebulók fejébe vernünk. Meg kell előttük világítani a jogrend intézményét. Ez legbiztosabb egy szép akszióma alakjában. Például: aki mivel vétkezik, az által bűnhődik. Úgy lopja el valaki hát a másik palatábláját, hogy egy palatáblát fog kellene neki megenni. Csak egyszer kell a büntetést foganatosítani, tisztában lesz az egész múzsasereg nemcsak a tulajdonnal és jogrenddel, de a justicia fejlődéstörténetével s a jog és méltányosság ismert egymáshozi viszonyával is. Élelmiszereknél azonban más módszer használandó.

3. Az egymásközti érintkezések szabályozásánál nem szükséges a művelt társalgó szabályait használni. Egyszerűen meg kell tiltani, hogy a tanulók egymással egy szót is szóljanak. Külö nösen radikális eszközökkel kell fellépni a növendékek sportszenvedélye ellen, a cigány kerék vetés a vályogvetéssel ellensúlyozandó. Aki mint vet, úgy arat ugyan, de aki cigánykereket mer vetni, azt legcélszerűbb vályogvetésre szorítani.

Ugyancsak szigorúan kell eljárni a tanulók dohányzási szenvedélye ellen. Itt is aksziómák használandók először. Például: “táncolsz te még lumbagóért!” Evvel kapcsolatosan Spionsköpről is [kell] szólanunk. Nem árt tudniillik egy-két spiont tartani, kik besúgják, ha valamelyik nebuló társát hangtalanul ugyan, de hat lépés távolságra is szájával sérti meg. Erélyes rendszabályok használandók a baletthajlamok ellen is. Különösen figyelmükbe ajánlandó a gyerekeknek, hogy az a vélemény, mintha a rókák táncolni szoktak volna: légből kapott koholmány.

Nagyon sok tanácsot tudnánk még adni az ószentannai iskolának, de sajnos, ehhez nincs terünk. Csak annyit mondhatunk még, hogy: - nem úgy verik a cigányt!

Szabadság 1900. február 8.

Dyb.

206. MÉG MINDIG A “PUKK-ÁM-PUKK”

Kincses Kolozsvár még mindig nem tud beletörődni, hogy az ő koszorús költőjét Nagy Mórnak hívják, ki a város millenáris irodalmi pályadíját nyerte több kötetet kitevő költői működésével.

Mikor a bíráló bizottság Nagy Mór mellett döntött, az egész sajtó foglalkozott evvel az “irodalmi esemény”-nyel, s mutatványokat közölt a koszorús költő csodabogaraiból. De különösen nagy volt a felzúdulás Kolozsvárt, bár a helyi méltatlankodásban nagy része volt a megsértett ambíciók kitörésének is.

Nagy Mórt azóta már elfeledte a világ, legfeljebb egyik versrefrénje: a “pukk-ám-pukk” számíthat esetleg halhatatlanságra.

Kolozsvár azonban nem felejt. Egyik kolozsvári lap mellékletén folytatásokban bírálgatja a koszorús költő poézisét, s hogy milyen modorban, azt a cím is mutatja: “Babér avagy keserűlapu?”… Természetesen keserűlapu…

…A dolog morálja különben az, hogy egy város se akarjon élő koszorúsokat. Ezekben soha sincs köszönet. Ellenben Kiss József, a legnagyobb élő magyar költő ismét elbukott a Kisfaludy Társaságban. Nagy Mór, a boldog: koszorús; Kiss József szegény - koszorúzatlan…

…Megbocsát talán Kiss József, hogy ebbe a “pukk-ám-pukk” című hírbe került, de olyan fatálisan összeesett az ő “bukása” és a kolozsvári “koszorúsmosás”.

Szabadság 1900. február 9.

207. TAVASZI MENTŐBESZÉD

Védelmükre kelünk a tavasz sokat gúnyolt fülemüléinek. Kimondjuk, bár megvádolnak érte bennünket, hogy a tavasz lantosainak igazuk van. Ők énekelnek, mert énekelniök muszáj. S ha rossz is az ének, bizonyos, hogy a tavasz dicsőítő dalt érdemel.

Az ördög tudja, mi történik ilyenkor velünk. Hiszen még tél sem volt, hogy túlságosan áhítozzunk a kikelet után. És mégis úgy megejt bennünket ennek a mostani korai tavasznak barátságos mosolygása.

És milyenek az esték!… Ha nem szégyellnőnk érzelegni, költeményt írnónk még mi is róla… Enyhe, balzsamos levegő, derült ég s isteni csend… Ez utóbbi persze csak jóval éjfél után, mikor kihalt már orfeum, korcsma, kávéház, bodega.

Szinte megacélosít a tiszta levegő, s varázzsal tölt el a misztikus csend.

S mikor már kísértetbe jönnénk, hogy a két első sort összerímeltessük, egy szerre halkan felcsendül a zene szerenád egy kislány ablaka előtt.

Máskor talán a megszokott gúnnyal nevetnők ki azt a két világos überciherű urat, kik a működő bandát strázsálják - most azonban eszünkbe sem jut gúnyolodni, s nem kérdezzük meg, hogy hát nemcsak a svábok közt divatos az éjjeli zene?… Illő meghatottsággal vesszük tudomásul, hogy “csak egy kislány van a világon”, s szeretnőnk ujjongva felkiáltani: hurráh, tavasz, élet, ifjúság!…

…És mindezt ez a kis korai tavasz okozza… Ne haragudjunk a tavaszi dalnokokra, nekik muszáj dalolni… Legfeljebb annyit kívánjunk tőlük, hogy - maguknak daloljanak!…

Szabadság 1900. február 13.

208. A BÚROK VESZÉLYBEN

Általános felkelés

Asszonybáború

Óriási veszély fenyegeti a búr nemzetet. Nem tudta összetörni a zsarnok hatalom, s most ölelő karok fogják megfojtani.

A készülő katasztrófáról a következő táviratot vettük:

Liverpool Post jelenti bur asszonyok altalanos felkelest terveznek angolok ellen. Krueger es Joubert nem lebeszelhetik asszonyokat.

E néhány szóból egy nemzet katasztrófája sír felénk. Látjuk a véget, a bukást, szinte elképzeljük a fejleményeket.

Most a következő táviratokat várjuk:

I.

London. Kormány elhatározta minden áron békét kötni. Angol katonák gavallérosan kijelentették: inkább meghalnak, de asszonyok ellen nem harcolnak.

II.

Ladysmith. Ma itt aláírták a békeokmányt. Búrok nevében Krüger anyó írta alá, illetve keresztvonásával látta el. Angolok fizetnek kétszázmillió hadisarcot, mely búr női hadapródiskola felállíttatására fordíttatik.

III.

Praetoria. A búr parlamentet az asszonyok feloszlatták. Alkotmányrevízió várható. Búr dajkaegylet kimondta, hogy részt kér magának a kormányhatalomból.

IV.

London. Fokvárosban a forradalom kitört. A nők olyan hatalmat kívánnak maguknak, mint amilyen a transzváli asszonyoknak van. A férfiak tömegesen szállanak hajóra.

V.

London. Ma volt a búrokkal való békekötés ötödik évfordulója. Viktória királynő ez alkalomból táviratilag üdvözölte Transzvál szabad nő-állam elnöknőjét, II. Krüger-Amáliát.

VI.

Berlin (1910.) A Reuter ügynökségnek jelentik, hogy Praetoriában bizonyos Joubert nevű férfi, Krüger Amália búr radikális képviselő férje, öngyilkos lett. Valaha szebb napokat látott, s a tíz évvel ezelőtt lefolyt angol-búr háborúban elég jó neve volt. A későbbi alkotmányváltozás őt is a családi élet apró léhaságainak terére szorította, de itt sokat kellett szenvednie erőszakos és zsarnokoskodó nejétől. Neje tegnap kávédarálással bízta meg, de munkájával nem volt megelégedve. Joubert, aki különben nagyon érzékeny kedélyű ember, szívére vette a dolgot, s ez bírta rá végzetes tettének elkövetésére.

Szabadság 1900. február 17.

Dyb.

209. A SZAKADÁTI LÓKÖTŐK

Hogy is mondja Tömörkény István egy végtelenül kedves, legalább nekem legjobban tetsző tárcájában?

- Az őszt mintha az Isten is lókötésre teremtette volna!

A szakadáti oláhok persze nem képesek megérteni a lókötés romantikáját. A múlt őszön négy szakadáti oláh gazda sírva panaszolta egy reggel a bírónál, hogy az éjjel elkötötték a lovaikat a szakadáti rétről. A szakadáti bíró meg vakarta a fejét.

- Bajos dolog lesz arra reáakadni! Aki lovat lop, nem marad az itt közel a tűzhöz.

Valaminthogy a szakadáti lókötők el is inaltak jó messzire a környékről.

Cigányok a betyárok. Mind a négyük ismert lókötő. A három Rostás testvér: a Pál, a Mihály és a Gáspár ahány nevet viseltek, annyiszor ültek a tömlöcben. Márpedig minden hónapban más nevet viseltek a lóvásárokon.

A negyedik: Gazsi Tódor, rücskös, fekete cigány. Mielőtt a váradi tömlöcbe került volna, Szegeden volt egy kis elintéznivalója.

A szakadáti lovakat Szabolcsban, Borsodban csereberélték el. Tegnap a nagyváradi törvény szék előtt állottak azok a jóképű szabolcsi magyarok, akik a szakadáti lovakat elcserélték. Egy asszony is volt köztük - másodmagával. Ici-pici, pár napos gyerekkel, akinél fiatalabb honpolgár alig “állott” még törvényszék előtt.

- Miák! Miák!…

A bíró urak egy darabig tűrték a rívást, de végre is idegesek lettek.

- Vádlott menjen ki a folyosóra avval a gyerekkel!…

Ellenben a négy nomád határozottan botrányosan viselte magát. Még Gazsi Tódor viselkedett leggavallérosabban: bevallott mindent.

- Hej, az istennyila csapott vón’ a fejembe, mikor evvel a három gazemberrel össze találkoztam.

A három gazember - a Rostások közül a Mihály hiányzott. Nem tudták előkeríteni.

- Ki tudja azt, instáljuk, melyik országban van?

- Mindig olyán kóborgó természete volt…

Rostás Pálban egy romantikus regényíró veszett el. Hosszú históriában adja elő, hogy milyen szűz ártatlanul jutott a krédóba. Úgyszólva csak rá esett arra [a] bizonyos lóra.

- Ákássának fel, ha jártam is Sákádáton. Én mágyár cigány vágyok, téglát verek, sárral tápásztok. Szóba sem állok olyan emberrel, mint Gázsi.

Rostás Gáspár is szörnyen átkozódik.

- Rohádják meg, há iletemben is loptám! Hát úgy nízek én ki?…

Az elnök megkérdi: - Rostás Gáspár - testvére maga Rostás Pálnak?

- Ázt tudom, hogy rokonok vágyunk, de nem tudom biztosán, hogy testvérek.

- Hát maga, Rostás Pál, hogy jutott ahhoz a lóhoz, amit Orosz Károly kótaji lakossal a búji úton elcserélt?

- Egy csigány bíztá rám, instálom. Így sokták á csigányok, az úton árulják á lovákát…

Mikor a bizonyítási eljárást a bíróság befejezte, Pop Aurél a vád módosításával lopás bűntettében kéri a három cigányt megbüntetni, a szabolcsi atyafiak ellen elejtette a vádat.

- Nem kívánnak a vád módosítása ellen fellebbezni? Kérdi az elnök.

- Csák ítiljenek már á náccságos urák! Rigen itt vágyunk!

A bíróság Móré Pál elnöklete mellett két-kéthavi börtönre ítélte a szakadáti lókötőket, mely büntetés a vizsgálati fogsággal kitöltöttnek mondatott ki.

A cigányok kitörő örömmel rebbentek szét, de aligha Szakadát felé irányozták lépteiket…

Míg a bírák ítélethozatalra vonultak vissza, remek kis anekdotát mondott el a folyosón cigarettázás közben a jelen volt újságíróknak az ügyész.

Egy nagyszalontai doktorhoz állított be egy cigány. Beteg volt, s gyógykezeltetni akarta magát.

A doktor néhány nap alatt kigyógyította. Honoráriumot azonban nem tudott adni.

- Hát aztán mivel foglalkozol, te cigány?

- Lóvál bánok néhá-néhá.

- Hát tudod mit? Hozzál egyszer nekem is egy lovat - szól a jókedvű, joviális doktor.

- Nem felejtem el, instálom…

Jó két esztendő telt el. Egy hajnalban lovas ember verte fel álmából a szalontai doktort.

- Doktor úr, elhoztám ázt á lovát, ámit ígértem!…

A doktor nagyon megijedt.

- Eltakarodj innen, gazember! Még engem is bajba hozol.

A cigány odahajol az orvoshoz.

- Sohse féljen doktor úr. Nem hállátsik el ennek á nyerítése Heves megyéig!…

A doktor azonban nem nyugodott meg, s kiverte a cigányt paripástul együtt.

Szabadság 1900. február 22.

Dyb.

210. A BÖJT

I.

(Reggel öt óra. Egy bodegából két didergő, frakkba öltözött jogászgyerek botorkál ki. A Szent László templom órája ötöt üt.)

I. jogász: Ennek is vége. Legfeljebb május elsején lehet belőle valami.

II. jogász: Miről beszélsz?

I. Miről?… Az óráról! Tudtam, hogy be kell csapni, de azt hittem: lakást fizethetek belőle. Most már sem óra, sem lakás.

II. (ásítozva). Hányat ütött?…

I. (dühösen) Gúnyolódol?…

II. (ijedten) Dehogy! Világért sem. A toronyórára gondoltam.

I. (fájdalmasan) Ötöt… Haza kéne menni. A fejem is fáj, álmos is vagyok.

II. Menjünk haza!…

I. (keserves hangon) Igen… menjünk… (egy hírtelen eszmétől megkapva) - a te lakásodra.

(Az utca élénkülni kezd, lakásadó nénik sietnek megtisztulni: a templomban a farsang bűneitől…)

II.

Lizi: Eljön. Biztosan eljön. Neked is megígérte!…

A mama: Hogyne!?… Ez lenne az első ígéret, melyet nem váltanak be!?? Te úgy látszik, azt hiszed: a huszonhat éves korban is jól áll a naivság… kissé csalódol!…

Lizi: De mama! Mi lelt ma téged?… Hát oka vagyok én valaminek?…

A mama (gúnyosan) Világért sem! Tudvalevő, hogy a levegőben sült pártik repdesnek… Akinek kell, ötöt-hatot csíphet magának…

Lizi: (sírva) Hát mit tettem volna?… Hisz’ máris nevettek rajtam!… Valósággal udvaroltam annak a mamlasznak!… Én nem tehetek semmiről! Mit tegyek?…

A mama: (sötéten és keserves pátosszal) Egyelőre át kell igazítani a doktorbáli ruhádat az első böjti hangversenyre… Talán… (dühösen) talán!…

III.

Kedves Bözsikém!

Hála Istennek: visszatérhetek komoly tanulmányaimhoz. Te! borzasztó az, ha valaki kikiáltott csodagyerek. Már a gyerek szó is borzasztó, hát még huszonhárom hangversenyt végigzongorázni, bókokat fogadni, keveset aludni, másnap újra meg újra szekundát fogni a természettanból, és kikapni a Tini kisasszonytól, hogy végleg a “romlás lejtőjére tévedtem” - mint ahogy ő mondja… Hallod! Abszolúte semmi gyönyörűséget nem találok a csodagyermeki pályában. A művészet szörnyen unalmas. Örömmel hintek tehát hamut a fejemre, s vallásos áhítattal fogadom meg neked, hogy Liszt II. rapszódiáját húsvét vasárnapjáig nem veszem elő. Tanulok, s engedem magam Tini kisasszony által “kimentetni a fenyegető örvényből”.

Erről akart tudatni behamvazott homlokú Arankád. Pá, puszi!

IV.

Egy kelendő könyv. Clair Vilmos Párbajkódex c. könyve e héten éri meg a negyedik kiadást. A könyvből a farsang alatt több ezer példány kelt el. Elég bizonyíték a mellett, hogy az idei farsang az utóbbi évek farsangjait siker dolgában fényesen felülmúlta.

Szabadság 1900. március 3.

Dyb.

211. KISS JÓZSEF

…Eljött a vajda Nagyváradra. Ki se mozdul mostanában, nem jár el sehova, de velünk kivételt tett.

A kitüntetést hálásan fogadtuk. A mi vendégünk a legelső élő magyar poéta, ki mind nyájunknak büszkesége.

Tulajdonképpen azonban bukott poéta. Néhány nappal ezelőtt bukott el a Kisfaludy Társaság jóvoltából, de - úgy látszik - ezt a csapást szépen kiheverte, s nem hajlandó letagadni, hogy például ő írta a Tüzek című költeményt, mely a Kisfaludy Társaság pályadíját nem nyerte meg, bár igaz, hogy nem is pályázott érte.

Azt tartom, hogy nagyon jól van ez így. Magyarországon szinte elvárja az ember, hogy a legnagyobbat ne tűrjék maguk közt a hivatalos, szabadalmazott poéta bácsik, kik a szó szoros értelmében azt a bizonyos nótát fújják, mellyel csak az elődök tudtak világot hódítani.

Kiss József azonban nem veszi komolyan a dolgát. Könnyelműen eldobta a nagynevű elődök régi, tisztes, kipróbált lantját, s elég merész volt úgy énekelni, ahogy az ő nagy, meleg szíve súgta.

Az eredmény meglepő volt. Mire a kollégák észrevették magukat, elhódította előlük az egész magyar közönséget… Ezért nevezhetjük aztán Kiss Józsefet bukott poétának…

Köszönjük, hogy velünk kivételt tett. Legalább megmutattuk a szeretetünket a vajda: minden élő magyar költők vajdája iránt.

Egy ember, kit úgy szeretnek, mint őt a magyar közönség szereti, nem érdemelné meg, hogy a Kisfaludy Társaságba kerüljön. A “hunyó parázs” kialudnék ott; nincs ott olyan meleg szív több, mint aki a varrógépről mesélt nekünk egyszer egy gyönyörű mesét.

Ne legyen más Kiss József, csak az, ami most! a magyar poéták vajdája, legnagyobb élő magyar költő…

Ez körülbelül ér annyit, mint a Kisfaludy Társaság.

*

“Ismerik maguk a lámpalázat? Határozottan olyanfélét érzek. Szabad előadást fogok tartani. A közönség előtt már unalmas az olvasás.”

Persze hogy siettünk megjegyezni, hogy Kiss József nem lehet unalmas.

Rendkívül érdekelték a nagyváradi viszonyok. A sajtó. Az irodalmi élet…

“Nehezen búvok ki hazulról. Nagyváradon is nagyon régen nem voltam már.”

Valamelyikünk egy tollharcot hozott szóba, ami nemrégen folyt le Nagyváradon.

“Nekünk is nehéz harcunk van. (Sok az ellenségünk.)”

A Hét-ről beszéltünk aztán, az ő remek hetilapjáról.

“A gárda elég erős, de szükség volna még valamire. Valami új hang kellene, egészen friss, szokatlan!…”

Új hang, eredetiség - ez a vajdának a hiszekegye.

Szabadság 1900. március 4.

212. AZ ÚJ SZÍNHÁZ LÁTOGATÓJA

Az épülő új színháznak kedves látogatója volt tegnap délelőtt. A látogató a régi, rozoga színkörnek egy ünnepelt művésznője volt. Perényi Margit, a kolozsvári színtársulat volt szubrettje, a debreceni színház tagja.

A szombat esti hangversenyre jó későn érkezett. Még szét sem nézhetett diadalainak egykori színhelyén, már Nagyszalontára kellett utaznia, hol ismét nagy, tüntetően ünneplő közönség várta.

Visszajövet azonban teljes másfél óráig kellett volna várnia az állomásnál. Volt ideje hát egy kis au revoir körútra. Megnézhette az új színházat is, melynek eddigi művészi eseményei egypár bezúzott napszámosfejre szorítkoznak.

Az épülő színház bájos vendége kedves érdeklődéssel nézegette a vakolatlan Thália-templomot. Most a mostani sivár állapotban még mindig az idealizmus szentelt csarnoka, napszámosaival és napszámosai nélkül… De azután?… Mi juthatott a kis szubrett eszébe?… Az intrikák, a pártoskodások, az igazságtalanságok, hipokrízisek jövendő korszaka!…

…És megrázkódva és fázva hajtatott a vonathoz a nagyváradiak egykor ünnepelt kis szubrettje.

Szabadság 1900. március 6.

213. A ZAB (Avena L.)

(Természetrajzi tanulmány)

A zab (avena l.) a gabonaneműek közé tartozik.

Alsóbbrendű, megvetett növény. Lovak és rabonbánok tápláléka. Igen elterjedt, majdnem közönséges. Már a népdalköltő is azt éneklé: “ritka búza, ritka árpa, ritka rozs”. Ebből világosan megállapítható, hogy a zab már régen elterjedt, közönséges, ritkának egyáltalán nem mondható növény.

Régi kútfők szerint a zabot keleti népfaj honosította meg Európában.

Némelyek a kazárok érdeméül róják fel ezt, de ehhez kétség fér. Egan Ede is kizártnak tekinti a kazár eredetet. Legvalószínűbb, hogy a zabot a hunok hozták magukkal. Az ismert hun-székely rokonság magyarázza meg aztán, hogy a székely rabonbánok családi tradícióképpen hagyták lófő utódaiknak a zabkultuszt, mely mint ilyen: némileg vallási szekta is.

A zabot a “romlott értelmiség” mint lóabrakot használja, a “gyenge nép” azonban néhol a felvidéken kenyeret is süt belőle.

Ebből látható, hogy a nyomorult politikai viszonyok megmételyezték az értelmiség és [a] nép gondolkozását, s egy valóságos apostolnak kellett jönni, ki a zab számára is kijelölje a szerepet jövő kulturális fejlődésünkben.

Az apostol eljött, s ma már a zab társadalmi, politikai, nemzetgazdasági, sőt kulturális tényező.

Ennek alapján a zab történetét az alábbi korszakokra oszthatjuk:

I. Őskorszak. (Általános tájékozatlanság, kazárok meggyanúsítása).

II. Abrak-korszak. (A zabot csak a lovak és a tótok eszik.)

III. Rabonbán-korszak. (A zab minden téren érvényesül. Szilágysomlyó Zabfalvára kéri változtatni a nevét. Komoly apák fiaikkal megismertetik a zab hasznát.)

Végül érdekes még, hogy a “gyenge nép” mit tart a zabról. Íme alább egypár gyenge népies mondás.

“Márciusi zab csak zabocska. Februári az igazi zab.”

“Nyomtató lónak nem kell bekötni a száját.”

“Zabba ment a ló!”

“Nincs semmi baja, csak a zab bántja.”

“Elmehet már zabot hegyezni.”

(Forrásaink: Ugron Gábor A zab mint olyan című sajtó alatt lévő műve és Báruch Jeremiás újabb keservei.)

Szabadság 1900. március 8.

Dyb.

214. VALLATÁSKOR

(Mikor Gajári a Vaterland cikkíróját kereste, Ugron is ott volt a folyosón. Hallotta a hízelgő jelzőket, de nem reagált. Ő elvégre is székely rabonbán, ki még a táborszernagyokkal sem szokott szóba állni. Két jelenetben mutatjuk ez alkalomból be a büszke rabonbánt.)

I.

Egy népgyűlésen

Ugron: (tengernyi nép előtt szónokolva) “…Adjatok virágot nekem, hogy hintsem a kiterített népszabadság ravatalára! Adjatok nekem koporsószegeket, zárjuk le a sötét koporsót!… A nemzet becsületét hitvány kufárok zsibvásárra vitték… Jaj a gyenge népnek, mely tűri az elnyomást, melynek értelmisége romlott, sivár, mint a hanyatló Róma…”

Baruch Jeremiás (előfurakodik a tömegből, egy darabig türelmetlenkedik, végre az emelvényhez jut, alig hallhatólag súg a szónok felé): Nagyságos úr, nagyságos úr! Újabb zabrendelés érkezett. Nagyon sürgős!…

Ugron: (hazafias mélabúval) “…Óh, de hagyjuk e sivár képet. A szívem megszakadna érzem, s végső sóhajba törve imádkozom el: éljen e kifosztott, szegény Haza!” (Általános, szűnni nem akaró éljenzés. A nép valósággal tombol, s észre sem veszi, mikor Ugron Baruchhal eltűnik).

II.

A ház folyosóján

Gajári Ödön: (egy képviselőhöz). Ugyan, kérlek, nem tudod, ki volt az a komisz, pimasz gazember, aki Bánffyt a Vaterlandban megrágalmazta?

Ugron (húsz lépésnyi távolságban áll, kivesz egy darab vattát a zsebéből, s bedugja a bal fülét).

Gajári Ödön: (egy másik képviselőhöz). Ugyan kérlek, nem tudod, ki volt az a komisz, pimasz gazember stb.

Ugron (tíz lépésnyi távolságra van, kivesz egy darab vattát a zsebéből s bedugja vele a jobb fülét.)

Gajári Ödön: (továbbmegy, egy harmadik képviselőhöz). Ugyan kérlek stb.

Ugron Gábor (mellette áll, s egy óriási darab vattával bedugja a száját is).

Gajári Ödön: (Ugron Gáborhoz). Ugyan kérlek, nem tudod, ki volt az a pimasz, komisz gazember, aki Bánffyt a Vaterlandban megrágalmazta?

Ugron (szemein mély bánat tükröződik: az aggódó honfigond, felnéz az ég felé, mintha onnan várná e nyomorult szolganép számára a segélyt…)

Szabadság 1900. március 10.

Dyb.

215. A SZABADSÁG ÜNNEPE

Készülődések március idusára

A tavasz rügybontó verőfényével közeledik az ébredésnek, szabadságnak évről évre nagyobb fényt nyerő emlékünnepe: márc. 15.

Van ebben az ünneplésben valami csodálatosan felséges idea, melyet nem tudnak megölni sem a sablonos orációk unalmas frázisai, sem az ódák jámbustengerének locsogó hullámai.

Valami ős-pogány érzés húzta meg magát az emberi szívben. Olyan természetimádó, naiv, örök emberi. Az élet teremtő hatalmának bámulata-e vajon vagy a jeges halál fölött aratott győzelmi öröm - nem tudjuk!… De az újuló, hatalmas erejű természet tanította szabadságra az embert, s úgy érezzük, hogy: a szabadság ünnepe csakis a tavasz napsugáros, fényes napján lehet…

…Mert a szabadság az élet, és mert márc. 15. az élet ünnepe!…

Szabadság 1900. március 11.

216. SZÍNHÁZI ÉLET vagy MI LESZ EZUTÁN?

Soha olyan élénk színházi élet még nem volt Nagyváradon, mint - most.

A színügyi bizottság állandó permanenciában van. Minden nap egy új korszakot jelentő színházi reformeszmét dob a fórumra. A közönségnek megvannak már a maga kedvencei is. Egyelőre persze csak a színügyi bizottsági tagok között. Azt lehet mondani, hogy rövid pár hónap alatt a következő három év színházi teendőit elvégeztük.

A helyzet szignaturáját legjobban Somogyi direktor állandó utazása adja meg.

Elárulhatjuk például, hogy a váradi lapok kartellt kötöttek a soproni kollégákkal.

Azon napokon például, melyek kettővel oszthatók, a soproni lapok megírják ezt a kis személyi hírt: Somogyi Károly színigazgató a mai napon Nagyváradra utazott.

Ugyanakkor persze az összes váradi lapok újságolják, hogy: Szeretett színigazgatónk, Somogyi Károly a mai napon rövid tartózkodásra városunkba érkezett.

Azon napokon, melyek kettővel nem oszthatók, a hírek kicserélődnek.

Egyelőre tehát a színházi élet a legnagyobb mértékben virágzik. Sokkal hatalmasabb, mint a nyári bódé korában. Egy dolog adott csak gondot.

Mi történjék a habitüékkel? Ezt is sikerült megoldani. Szereztünk nekik foglalkozást - az orfeumokkal. Most már az ő szerepük is be van töltve. Most már minden rendben van. Jelenleg így állunk:

Van: egy épülő színházunk. Van: színügyi bizottságunk. Van: saját külön színművünk. Van: a színházunknak neve. Van: direktorunk. Van: társulatunk. Van: ötletünk. Van: tárgyilagos kritikánk. Van: díszletfestőnk. Van: színházi életünk.

Nincs: városi páholyunk, nincs: primadonna-heccünk, nincs: tüntetés a színházban.

Tekintettel arra, hogy egy előkelő vidéki város színházi életében nem szabad hiányosságnak előfordulnia, talán már holnap hírt adhatunk egy pár hiányt pótló eseményről. Például: A jogakadémia igazgatója a fekete táblán figyelmezteti az akadémia polgárait, hogy a színházban minden tüntetéstől tartózkodjanak.

Mezey Mihály tűzoltó főparancsnok, tekintettel a legutóbbi párizsi katasztrófára, a színházi tűzellenőrzést még szigorúbbá tette. És így tovább, elvégre is jogunk van mindahhoz, amiben hozzánk hasonló városok dúslakodnak. Elvitázhatatlan jogunk van tehát - a színházi élethez is.

De mi lesz ezután?… Félő, hogy mire Somogyiék eljönnek, torkig leszünk a színházi élettel.

…Mert ebbe is bele lehet ám unni!…

Szabadság 1900. március 14.

Dyb.

217. MÁRCIUS 15.

Ötvenkét évvel ezelőtt Magyarország ifjúsága a divináció csodálatos erejével megcsinálta a mi számunkra a mai Magyarországot.

Ötvenkét év óta sokszor változtatott ábrázatot a világ. Tanúi is alig vannak a nagy nap megváltó eseményeinek.

Az idő, ez átgondolhatatlan nagy hatalom, egyre, mindig temet. Vén sírásó, aki sohasem volt fiatal, aki éppen olyan egykedvűen tekintett ötvenkét évvel ezelőtt egy mámorban égő tömegre, mint most reánk: szegény, hideg szívű, még emlékezni sem tudó epigonokra.

Csak egy halottat ne földelt volna el!… Hagyta volna meg nekünk annak a nagy napnak szent hangulatát, amit kivájni olyan nehéz egy ötvenkét év óta taposott sírgödörből… Mert ha egy szívdobbanatnyi szállna meg bennünket az akkori március szent lelkéből, ma kihullana kezünkből a kenyérszerző eszköz, s nem volna a mai ünnep a megszokásé, hanem az emlékekből erőt gyűjtő lelkeké!…

…Így csak botorkálunk a sírdombok között, és visszatekintve a messze égő, az elhagyott lángoszlopra: látván se látunk!…

Csodálatos egy kor volt az. A grande nation világfelforgató eszméi ennek a kornak láng kohójában tisztultak meg. A nemzeti idealizmus ebben a korban ragyogta be legintenzívebb fénnyel a világot. Csakis ez az istenült kor adhatta nekünk az ezernyolcszáznegyvennyolcadik év március idusát!…

Az eszmék világa mindig és mindeneknek felséges ezernyi, misztikus mélységével, de az eszmék ezerjét megöli a valóság, melynek polypkarjai csak az ezredévek viharaiban érlelt és megedzett eszméket nem tudják agyonfojtani!

Elborulva bár, de minden kétségbeesés nélkül nézek egy piros lobogóra, mely alatt ma szintén ezernyi ember ünnepel, de ünnepük egészen mást jelent, mint amit a mienknek kellene jelenteni…

Az eszme önzetlen harcosai mind apostolok. Minden eszme felséges, mely egynél több szívet tud megdobogtatni… De ott áll a vén sírásó, a kérlelhetetlen idő minden eszme bölcsője mellett!… Az emberiség sokszor imádott már hamis isteneket, eszeveszetten sokszor rohant csábító fantomok után, és a vén sírásó az, ki elébe állt. “Megálljatok! Itt már temető van. Akit kerestek, meg nem találjátok! Én rejtettem el, én húztam rá a földet, mert az élethez nem volt semmi joga. Térjetek vissza, honnan eszeveszettül elindultatok. Vár benneteket csókjaival a szülőföld, vigasztaló varázsával az anyáitok nyelvén zengő dajkadal, vár minden-minden zug, békét, szeretetet megnyugvást lehelve!”

Hazudtoljatok meg, ha tudtok: Az ember tragédiájában egyetlen Nemtő: a Haza. Lehettek hozzá hálátlanok, hazug apostolok őrjöngő tanai gyűlöletessé tehetik egy napra előttetek, elfelejthetitek a dúslakodó lakoma mámorában vagy az éhség paroxizmusában - de megtagadni, eldobni nem tudjátok soha: nem adatott ez meg földi embernek!…

…Nagy márciusnak tanúi, százszor irigyelt lángra gyújtottjai a nemzeti idealizmus szent tüzének: fázó szívvel, didergő lélekkel valljuk be, hogy nem tudunk elég kegyelettel a ti szent emlékeiteknek áldozni!…

Olyan kor gyermekei vagyunk, kik hétköznap születvén, nem tudnak ünnepelni.

Kicsinyes gondoktól zaklatva nagy kosarakkal járjuk utainkat. Egyedüli célunk kenyeret gyűjteni.

Nem érezzük a közösség átszellemültekké tevő érzését: mi nagyon is emberek vagyunk, hidegek és önzők…

Így sejtjük. És ezt be kell vallanunk a mai ünnepen…

…De a hazatagadás piros lobogója és a saját gyarlóságunk beismerése nem lélekharang-kongatás, hanem az örök igazság győzedelmeskedő országának ismétlen eljövetelét hirdetik.

Megtántorodhattunk, hamis útra térhettünk, de eltévedni nem fogunk.

A nemzeti idealizmus letapodott sírja az a sír, mely nem halált, hanem életet jelent. Ezt a sírt kezdik virággal felkeresni, mert immár ismét elénkbe állt a vén sírásó. “Térjetek vissza, honnan jöttetek. Akit kerestek, eltemettem, mert nem volt az élethez joga!”

Várjuk a szent lelket, mely világra szóló erejét ötvenkét évvel ezelőtt közlé e nemzettel.

Költők éneklik már: ne várjatok e hontól semmit, de áldozzatok mindent fel érte!…

…És el fog jönni ismét a nagy szívek korszaka, és be fogunk telni ismét a haza és egymás szeretetétől, és eldobjuk a nyakunkban hordott nagy kosarat, melyet tele tölteni volt egyetlen vágyunk, ha mindjárt ezer éhező kifosztott szorította ökölbe ránk a kezét!…

Ti apoteózisban tündöklő nagy elődök, szálljatok vissza e napon. Siettessétek a mi nyomorékságunk meggyógyítását, adjatok egy szívdobbanatnyit abból a mámorból, mely titeket oly szentekké tett, hogy még mi sem tudjuk a ti ünneplésteket elmulasztani!…

Szabadság 1900. március 15.

A. E.

218. A HÉTRŐL

A gyermekek, a naiv, vajszívű gyermekek ragyogó szemmel, kipirult arccal, teli tüdővel énekeltek igen szép hazafias nótákat, s szavaltak nem kevésbé lelkesen, nem kevésbé hazafias jambus vagy trochaeus esésű költeményeket, miket felnőttek is meghallgattak. Íme ez volt március ünnepe.

Mert úgy áll ám a dolog, hogy komoly állású, hivatása magaslatán álló - de főként komoly - úriembernek óvakodnia szükséges a nevetségesség legkisebb gyanújától is. Tehát csak a gyermekek ünnepeltek…

Gyermekek, kik között van egypár őszbecsavarodott, szakállas gyermek is, ne restelljék, hogy lelkesedtek! Úgy félszázad évvel ezelőtt még igen elterjedt szokás volt ez, s állíthatom, hogy egészen jó állású urakkal megesett ez a hiba. Gondolják meg azt, gyermekek, hogy a mostani jó állású, komoly urak, kik mosolyogva néztek a múlt napon a maguk lelkes, kipirult arcára, egy kissé irigykedtek is ám! De persze ezt gondosan palástolták.

Mert, óh, irigylendő gyermekek, ami szép, örök és dicső van a világon: mind a lelkesedés teremtette! Azok a jó állású, komoly bácsik is, ki tudja hol, ki tudja mik lennének, ha ötvenkét évvel ezelőtt is nem éltek volna gyermekek?…

A lelkesedés adott ennek a nemzetnek állami életet, s ennek köszönhetik egész egziszten ciá jukat a jó állású, komoly urak, kik nemes áldozatkészséggel verték össze a tenyereiket a maguk szép szavalataira s nem kevésbé szép énekléseikre.

Köszönjük, kedves gyermekek - csupasz arcúak és őszszakállúak - a maguk szép ünnepségét. Köszönjük a komoly bácsik nevében is, kik különben restellnék ezt nyíltan megköszönni…

*

És mert lelkesedni nem divat, mosolyogni pedig csak gúnyosan; megragadott bennünket a vágy a lepecsételt kedély lecsapolására. Hahotázni akartunk minden felett, amire jámbor elődeink esküdtek, úgy sem lévén képesek erősebb érzések, nagyobb gondolatok befoga dására. Offenbach jól ismerte korát, de ő még csak sírva nevetett. Hej, neki fájt az legjobban, hogy az öreg Zeus nem maradhatott tovább az Olümposzon, hogy le kellett rántani a sárba.

Az epigonoknak megtetszett a sár. Nem mert abból lettünk, s azzá leszünk, hanem mert igen kéjes benne fetrengeni. Ma aztán úgy felmelegítették a pocsolyát, hogy csakis ruha nélkül lehet belemenni.

Ebben aztán nagy közönség szokott gyönyörködni, s hogy mi már lelkesedni sem tudunk, abban nagy része van ennek a pocsolyának is, melyet ismertebb néven vonzó színházi repertoárnak hívnak.

Ám azért a lex Heinzét meg kell égetni. Mert még előrehaladott orvosi tudományunk sem úgy gyógyítja a migrént, hogy a fejet vágja le.

Megégetendőnek mondanám a vidéki színházak cenzúráját is, de nálunk még tanácsos őszintén nem beszélni.

Mondjuk, hogy Somogyi eddigi kultúrmissziójához híven tragédiákkal és Shakespeare-darabokkal fog bennünket traktálni. Örömmel “műélvezünk”-e majd?… Ha még magasabbra taksálták volna is a színház helyárait, az eredmény előre bizonyos: deficit, pedig ehhez az eredményhez minálunk cenzúra nélkül is eljuthatott volna talán Somogyi!…

*

A “lex Heinze” jegyében járunk másban is. A reakció varjai kárognak a levegőben. Bizony-bizony oly kevéssé gondolunk a védekezésre, mintha nem éreznők magunkat méltóknak a veszélyeztetett javakra!… A közöny Bethesda-tavát legfeljebb egypár írótoll próbálja felzavarni. Nehéz víz, mennykőcsapás kellene bele.

Én azok közül a korszakos tévhitek közül valónak tartom az örök béke eszméjét, melyek jármát ledobni sok-sok keserves tapasztalással lehet. A “tisztító vihar” nem elcsépelt frázis, nem egy kor igazsága az, hogy: a hosszú béke elsenyveszti a népek erejét… Jóllehet ez kicsi vigasztalás a szegény búrokra nézvést…

*

Pár órával a nőegylet estélye előtt szóljunk tán kevésbé szigorú dolgokról is. A purim farsangi bohóságai egy kis derűt megérdemelnek. Ami kis jókedv volt a héten: a búrok hozták magukkal, kik megköszönendő Nagyvárad búr szimpátiáját, küldöttségileg érkezének hozzánk.

Valóban joviális fiúk. Élénken érdeklődtek a nagyváradi viszonyok iránt. Jólesett különösen nekik az a tapintatosság, hogy fogadtatásuk egész csendben, sőt egy kissé túlságos csendben folyt le. Na, de vannak hála Istennek lapok is.

Ittlétük alatt még a kritizálásra is ráfanyalodtak. És ezek a búrok határozottan ritka világos eszű emberek! Sok igazsággal szóltak például a doktorbojkottról, a Bródy Sándor “felolvasási Odüsszeájáról”, az ötkoronás pénzekről, a mi finom műízlésünkről, no meg hát sok más egyébről. Persze tehették, mert másnap - kámforrá váltak.

…Pedig Nagyváradnak szüksége volna egypár ilyen búrra!…

Szabadság 1900. március 18.

Dyb.

219. FOTOGRÁFIÁK ARRÓL, HOGY:

“A jó lapot a közönség szerkeszti”

I.

Az elnök úr: (gyöngyöző serlegét magasra tartva) de ne feledjük el, uraim, azt a hivatása magaslatán álló orgánumot, mely kötelességét buzgón teljesítve hirdeti Nagyvárad és vidéke dicsőségét. A sajtót értem, uraim! A sajtót, tántoríthatatlan kötelesség ismerésével, elfogu latlan szókimondásával, pontos, mindent felölelő hírszolgálatával, mely az elsők közé emeli a vidéken! Éltetem uraim a nagyváradi sajtó kitűnő munkásait! (Sokáig tartó, zajos, mondhatni: viharos éljenzés. Az egyesület elnöke tüntetőleg koccint az újságírókkal.)

Egy idegen úr: (az elnökhöz) Kérem, talán túlságos is volt a dicséret…

Az elnök úr: (körülnéz óvatosan, aztán súgva szól) Na, na!… De hát tetszik tudni, muszáj velük jól lenni!…

II.

- Halló! Halló! Szerkesztőség?…

- Igen. Mi tetszik?

- X. beszél, a veterán tűzoltók árváit segélyező egyesület tb. titkára.

Egy kérésem volna, ami a lapot érdekli. Holnap utazom Fugyivásárhelyre. A sógorom két disznót ölt. Kérek erről néhány szívélyes sort írni. A sógorom Ciganyesden született, iskoláit is ott végezte. Két gyermek atyja, s igen szép családi életet él. Egyébként előfizetője vagyok a lapnak. Ajánlom magam!… Pardon! Azt is meg lehet írni, hogy előreláthatólag két napig leszek oda az ünnepélyen…

III.

Tekintetes Szerkesztőség!

Kérem közölni az alábbi érdekes hírt:

“Lélekemelő, szép ünnepély folyt le tegnap este városunkban, Gorbó Márton irodai gyakornok és tartalékos szakaszvezető vendégszerető házában. A széles körökben ismert s népszerű házigazda ülte ez alkalommal hivatali működésének négyéves évfordulóját. A lakomán sok szép tószt hangzott el, s a fényes társaság a reggeli órákig maradt együtt.”

Ez volna a hír magva. A tekintetes szerkesztőségre bízom a hír kiszínezését. Nekem szerénységem tiltja azt tenni.

Maradok tisztelettel.

Gorbó Márton s. k.

IV.

- …Az egész, kérem, lényegtelen. Nem érdekli az a közönséget. Úgy történt, hogy az unokaöcsémnek jókedve támadt. Igaz, hogy lelőtte a feleségét, megfojtotta az anyósát, összeszurkálta mind a négy gyermekét - de mit tartozik ez a közönségre? Az én házamban azt teszem, ami nekem tetszik!… Aztán meg olyan bolondos, jókedvű fiú. Nem is lehet rá haragudni. Miért legyen megbélyegezve a világ előtt?… Elég baj az, hogy a törvény nyomorult paragrafusai miatt kellemetlenségei lesznek. A lapok legalább ne írjanak róla.

- De, kérem, úgy tudjuk, hogy mind a hat áldozat kiszenvedett…

- Annál inkább kérem a dolgot elhallgatni. Ne háborgassuk a halottak álmát!…

V.

- Halló! Szerkesztőség?

- Igen.

- Bizonyára hallottak már az urak a Gerle Mariska esetéről; kiderült, hogy ő az a gyújtogató, akinek üzelmei miatt két hónap óta halálos rettegésben van a város. Tessék ezt a dolgot megírni. A leány testvére nálam van alkalmazva mint szakácsné. Egyébként is most már úgysem gyullad ki több ház, mert Gerle Mariskát elfogták. Remélem, hogy az olvasók idegeit különben is veszedelmesen rontó hír nem fog napvilágot látni!…

VI.

- Szervusz!

- Szervusz!

- Hova?

- Utazok a fővárosba, hogy egy kis helybeli szenzációról értesüljek!

Szabadság 1900. március 23.

Dyb.

220. SAS EDE VERSESKÖNYVE

Mesék a valóságról

…Beszövöd lelkem aranyfátyoloddal
Én bálványom, te szent Romantika!…

Ez után a forró szerelmi vallomás után gavallér érzésünk diszkrét hallgatást parancsolna.

Tekintettel azonban arra, hogy Sas Ede ezt a vallomást a nyilvánosságnak szánta - adjő, gavallérság - s szóljunk erről a szerelmi viszonyról.

Sas Ede a romantika imádója, s mint ilyen természetesen: szerencsétlen szerelmes. A szerencsétlen szerelem mindig szerencse egy író embernél. Ha Romantika őnagysága most is körülrajongott, divatos szépség volna, Sas Ede akkor is imádná. Ámde a Cipruslombok gyöngyeit a halál mélységes fájdalma szülte, a meghalt kedves után zokogó költő fájdalma… Sas Edét is a romantika tragikus halála tette ihletett költővé, aki bánatos szívvel tarolja le a romantika temetőjét, az életet, melynek virágai a kedves halott szíve porából nőttek…

A szerelem örök rejtély. Bírálgatni nemcsak hiábavalóság, de szamárság is volna. Az én Dulcineám is kancsal talány, s én mégis ragyogó szempárról, földre szállt angyalról, makulátlan fehérségről mondok hébe-korba rigmust, minthogy mindenkinek igaza van a világon, mert minden igazság egyéni…

Az egész dolog egészség és pénz dolga. Ha én olyan vastag, erős ember volnék, mint teszem fel - Pósa Lajos -, mindig az élet örömeit dicsérném pattogó strófákban. És ha őseim nem feledtek volna el egy húszezer holdas hitbizományt csinálni, melybe - mint majoreszkó - én ülhetnék be: most lehetnék talán irodalommal kacérkodó partiképes ifjú úr, de az bizonyos, hogy a szocializmus alaptalanul keresné bennem hivatott dalnokát, valamint nem írnék tele hosszú kutyanyelveket egy elég füstös redakcióban…

Mindebből tehát az következik - méltóztassék gondolatban velem ugrani -, hogy mindegyik poétának és szerelmesnek igaza van, ha igazáról ő maga is meg van győződve!… Ezt a meggyőződését hitesse el velünk, s szépen szólván: a Parnasszus várja, helyesen szólván: elolvassák a verseit…

Sas Ede őszinte könnyel siratgatja a romantika szép világát. Egy közénk tévedt trubadúr ő, kiről ez a verseskönyv éppen olyan édes-bús mesét mond, mint ő az édes kis Csipkerózsáról, aki királyfival álmodott, és krájzlerosné lett…

Ilyen biz’ a trubadúr sorsa is. Valamikor régen, valahol messze egy aranyos romantikus világban királykisasszony hajtotta a dalnok vállára tündér kis fejét. Tassót fejedelmi nők koszorúzták meg. Petrarca fejét Róma és Párizs egy napon akarta borostyánnal övezni… Ma Csipkerózsa módjára temeti el álmait a poéta. Királyi kastély helyett krájzleráj. Parnasszus helyett redakció! - Hej, méltán siratja Sas Ede Romantika kisasszonyt…

És milyen szépen siratja el!… Saját szívébe vág, nevetni akar, s egy fájdalmasan nevetni akaró arcra hullanak a könnyek…

“Mesét hallottam Hamupipőkéről. Milyen szép mese volt, milyen szép mese volt!… De tudjátok, hogy az a mese hazugság volt?… Hazugság, csúnya hazugság… Másképpen történt, elmondom most újra. Milyen mulatságos, milyen kacagtató, hogy ha meghalljátok, olyan jól mulattok, hogy talán a szívetek is megszakad bele!…”

És így mesél Sas Ede nekünk azokról a szép dolgokról, amiket bemocskolt a valóság.

Kevés vers hatott meg úgy még engem, mint Heine c. verse. Annak a nagy, felséges, hitelt vesztett szerelemnek gyászhimnusza ez, mely most már nem találtatik a földön.

Ide teszem, olvassák el, könnyezzék meg a hozzám hasonló gyenge szívű emberek:

Rózsakelyhű budoárban:
Olvasám a verset néki;
Nem volt ott a vőlegénye,
Kis kezét kezembe fogtam.

…"S szól az ifjú: Mohamednek
Hívnak, Jemenben születtem.
Amaz Azrák törzsökéből
Kik meghalnak, ha szeretnek.”

És ezernyi álnok démon
Csillant felém [a] szeméből:
“Ah, barátom, verse csonka,
Hadd folytassam, hallja csak!”

“Szultán csodaszép leánya
Szólt az ifjúhoz susogva:
Dús királyfi visz várába
Édes, első asszonyának.

S apródomnak jössz te vélem,
S leszek dús és boldog asszony,
Asszony, azok törzsökéből,
Akik csalnak, ha szeretnek…”

És én eldobám a könyvet
S lábaihoz sírva rogytam.
- Nem volt ott a vőlegénye,
- Mindhármunkat megsirattam…

…És mikor szíve a “megkövesült romantikus álom” kék ege alá viszi, tündér Velence bús romjai között hit száll a poéta szívébe.

Csengő, tiszta, merész lesz a hangja.

- Megálljatok!… A mi hitünk nem kábaság. Örök a szép, papjai mindig voltak! Lesz még feltámadás, fény, napsugár, tündéri élet, feltámad még a mi szép halottunk, kövesült testébe a mi csókjaink életet lehelnek, valóság lesz a meséből, s a valóságból - romantika!…

…Sas Edét első verseskönyve az első poéták sorába emelte. Igazi költő, akit a poézis mostani, avignoni napjaiban is sokan, nagyon sokan fognak megszeretni.

Szabadság 1900. március 27.

A. E.

221. A FIATALOK

Dobjuk el a tollat, nem szabad nekünk írni. Méltatlan utódok léha, magunkat istenítő, üres fejű Titán Lacik vagyunk. Korzódalnokok, kozmopolitáskodó nyeglék.

Rádl Ödön mondta. A nagytudású, a nagytekintélyű, a tiszteletre méltó Rádl Ödön.

Agyunk, szívünk bénult, beteg. Eszmék, ideálok űztek ki bennünket apró, fehér házakból magas kőházak, kőszívű emberek közé, lángolva, reménykedő olimposzi lázban dobtuk oda magunkat a teremtő vágy démonának. Csalogathatott a tűzhely melege, a nyugdíjadó békés filiszterség nyugalma, a biztos krajcár és a puha kenyér: eldobtunk mindent egy tollért, egy fantomért, egy adag morfiumért s egy betöltetlen helyért valamelyik - hidegvízgyógy intézetben…

Mert zagyva, törpe, céltalan napok gyermekei vagyunk. Az élet körültünk nyüzsgő keresés. Az emberiség emésztő, förtelmes kergedühben sínylődik. Valamije hiányzik, valamit elvesztett: elvesztek az eszmék, biztató kórusai az ember tragédiájának, ennek az isteni és ördögi keverékű felséges színjátéknak…

…És eszmetűzben égve, alkotni, világítani vágyva bekerülünk ez eszmétlen, sivár, vegetáló, zagyva emberáradatba.

…És összetörtek itt bennünket. Kijózanítottak, megöltek. Aztán nem leltünk utat, éhesek is voltunk, dobtak elébünk egy falat száraz kenyeret. Evvel becsaltak bennünket. Olyan helyre, ahol a tollat sem vették el tőlünk. Így hívják: redakció… És itt beteg lelkünket beletördeljük nap-nap után s mindig egy napra szürke ólombetűkbe… Kapunk egy kicsi száraz kenyeret, meg is puhíthatja, aki még tud sírni…

Ám a démon még mindig kísért. Felkeres bennünket, elveszi álmainkat, sokunknak még a tüdőjét is…

Szétszakadásig feszített idegekkel elmerülünk az eszmék vesztett világában. Lázas szemekkel kutatjuk a rendszert a zagyva őrültségben, szamaritánus szívvel vágyva vágyunk orvosságot kitalálni, s visszafojtott lélekzettel nyomkodjuk fülünket a színpad függönyére, hátha megértjük a rejtett beszédet, hátha, hátha…

És beteg testünktől ellopott órákban írunk. Minden koncentrálható lelki erővel, minden meg maradt lánggal, minden hamvadó eszme-tűzzel - írunk. Amiket írunk, óh, nem mérkőzhetnek a gazdagabb korban élt hamvadó eszmeóriások nagyságos írásaival, de éppen úgy lelkei e silány kornak, mint az övéik voltak az elrohant boldog korszakokban…

A haza lelkesítsen dalra?… Verekedő parlament, kvótatárgyalások, sötét, de emóciótlan villo[n]gások, rengeteg önzés, sivárság mindenütt…

A nép, a felséges, tiszta nép?… Kenyérért ordít, s most esküszik sorba-sorba a vörös zászló alá…

Eszmék?… Hol az eszme, hol a tartalom?

Az ewig Wleibliche?… Együtt szivarozunk és kártyázunk az egyetemeken…

Az Örök Felségesség?… Becsuknának vallási téboly miatt…

Ha kibotorkálunk a műhelyből, elvesztjük a száraz kenyeret is, s mégsem kap, nem kaphat a lelkünk tiszta, a régi nagyokhoz méltó impressziókat!…

De a legvégső kétségbeesésünkben is volt reménykedésünk. Voltak szikláink: a Bessenyei Széll Farkasok, a Rádl Ödönök, kiváltságos világosságai a sötét napoknak, a mi biztatóink, az átalakulás prófétái.

És Rádl Ödön reánk taposott. Megvet, kigúnyol bennünket. Léhák, hetvenkedők, üres fejűek, kozmopolitáskodók, korzódalnokok vagyunk…

El kellene dobnunk a tollat, de nem tesszük. A harc már így sem sokkal embertelenebb. Tápláljuk tovább a testet ölő lángot. Írunk tovább is. Írunk: még ha a Rádl Ödönök is állnak előnkbe…

…Mert szép dolog, isteni gyönyör lesz az utolsó józan percben átgondolni, hogy saját szívünk, életünk árán is eszmét akartunk lehelni egy eszmétlen korba, célt akartunk adni a céltalan ságnak, halhatatlanságért harcoltunk száraz kenyér mellett: poéták maradtunk mind a halálig.

Hogy a tömeg észre sem vett, aki meg észrevett: megrúgott bennünket - fog-e fájni akkor?

Nem úgy éltünk, s nem annyit tűrtünk mi el.

Szabadság 1900. március 29.

Ady Endre

222. TÜDŐVÉSZ ŐFELSÉGE

Az örök város napfényben úszó, mosolygó kék ege alatt, hol életvágy szállja meg a szélütött bénát is, gyülekezés készül.

Egész világból összegyűlt irgalmas szívű tudósok, amíg körültük a bűbájos itáliai tavasz buja virágai illatoznak - komoly redőkbe vont arccal vitáznak, hogy mi történjék a halállal, a rejtelmessel, a félelmetessel?…

Egy királyi asszony ül közöttük. Angyal szívű, jóságos nagyasszony, aki aggódva figyel meg min den szót, aki millió és millió költözködő nyomorék emberre gondol: a legnyomorékabbak ra…

A beteg tüdők pedig széles világszerte halkabban vesznek levegőt. A lázas szemek csillogva kutatnak a lapok szürke sorai között.

A megváltást, az életet keresik.

A Halál kegyelméből való felkent király pedig: Tüdővész őfelsége rettenetes hatalma tudatában figyelembe sem veszi nyomorult jobbágyai reménykedését.

S míg Itália csodás kék ege alatt, zöld lombú fák és illatos virágok életpompájától körítve néhány száz nemes szív szövi a történelem legszentebb konspirációját - Tüdővész őfelsége végzi uralkodói kötelességét: pusztít, tarol, temet…

Szabadság 1900. március 29.

ae.

223. MÉG EGYSZER

Egy könyvet írtam, s ki is adom még egyszer. A címe is ez lesz. Természetesen versek lesznek benne. Azok számát szaporítom sajnos én is, kik rövid sorokban próbálják kiadni a lelköket. Amiket mostanában írtam: furcsa dolgok nagyon. Kevés benne a költői cafrang. Kemény, merész, goromba versek ezek. Ha észre fogják venni: nagyon kikapok. Ha olvasói lesznek: bizonyosan nem a felső leányiskolák növendékei. De minden szavuk egy vércsepp a szívemből s egy tömjén-morzsa az örök eszmék szent füstölő edényében. Akik el akarják olvasni ezt a könyvet, Nagyváradra küldjék megrendelő levelüket. Az ár: egy korona.

Nagyvárad, 1900. május havában.

Debreczen 1900. május 1.

Ady Endre hírlapíró.

224. EPILÓGOK A DEBRECENI DIÁKKONGRESSZUSHOZ

A debreceni vendéglátás

- Saját tudósítónktól -

A diákok parlamentje szétoszolt. Öt napi komoly méltóságos, eredményes tanácskozásuknak felemelő érzésével szállhattak szerteszét az országos diákkongresszus kiküldött képviselői.

Ezt a felemelő érzést, jogos büszkeséget becsüljék ám meg, mert egyéb kellemes emlékhez nemigen jutottak a szíves vendégszeretetéről híres kálvinista Rómában.

Debrecen város négyes és ötös fogatai beszállították a diákurakat, s ezzel aztán vége is volt mindennek.

A debreceni közönség a legteljesebb számban távoltartotta magát a diákság dolgaitól. Adott egy bankettet, ezt is csak azért tán, hogy alkalmat adjon egy debreceni híres vendéglátás dicsőítő konvencionális tósztra…

*

A debreceni jogászság mindent megtett, hogy leküzdje a közönség indokolatlan közönyét. Rengeteget fáradtak ezek a szegény gyerekek.

A búcsúzáskor mindegyikük úgy nézett ki, mint megtépett harci lobogó.

Különösen sokat fáradt Kun Béla, a kongresszus elnöke, kit talán legjobban lesújtott a debreceni közönségnek a kongresszus iránt megnyilatkozott viselkedése. Öt napig volt talpon, és mindenütt ott volt. Emellett elnökölt a kongresszuson, mondott félórás beszédeket, írt üdvözlő verset, veszekedett a szállodásokkal, leült a vendégek kedvéért alsóskaláberezni, ha a negyedik partner hiányzott, egyszóval mindent megtett, hogy a vendégek jól érezzék magukat. Hűséges társai voltak Boross Lajos és Sipos Béla, vezető alakjai a debreceni jogász ifjúságnak. Sipos Béláról jegyezte meg egy nagyváradi kiküldött, hogy arra is ügyelt az elszállásoláskor: vajon hány vánkost használ olyik-olyik vendég…

Az ő buzgalmuk enyhítette a vendégek szemmel látható keserűségét.

*

A nagyváradi kiküldöttek elegáns magyar díszruhájukkal, impozáns tömegükkel nagy feltűnést keltettek. Ha voltak kivételek a debreceni hűvösségben; bizonyára a debreceni szép leányok voltak. No, nem is csuda, ha a daliás váradi jogászok a kongresszus érdekében mindent megtettek. A debreceni leányok megérdemelték, hogy a kongresszus barátai legyenek - a váradiak jóvoltából. Ha persze csak rajtuk állott volna, nem sok ok lett volna panaszra.

Egyébként a váradi jogászok más tekintetben is excelláltak. Elnökük: Medvigy Gábor már a banketten feltűnt egy ékes és csinos tószttal.

A nemzetiségi kérdésben pedig, melynek előadója ő volt, még ellenfelei is meghajoltak meggyőző, komoly érvei előtt.

Hogy egy kicsit sűrjen vontak párhuzamot a debreceni és nagyváradi közönség között - természetesen Nagyvárad előnyére -, azért csak a debreceni kollégák apprehendáltak egy keveset…

*

A jogászok persze többségben voltak a diákok kongresszusán is. De egy feltűnő, örvendetes tanulságot a jogászok sem tudtak agyonhallgatni. A legtartalmasabb s legkomolyabb ifjak a reális pályákon mozgó kiküldöttek közül kerültek ki: bányászok, erdészek, mérnökök, építészek közül. Az idők jele ez, mégpedig nagyon örvendetes jele. Nagy ígéret a nemzet jövőjére…

*

A vendégek tiszteletére rendezett matinén sem nagyon sokan voltak. Pedig a szereplők közt ott volt a nagy Miriam: Jászai Mari is. Óriási tapsvihar fogadta. A nagyasszony meghajol, észreveszi a nagy felolvasó asztalt, mit a rendezők az emelvény közepén feledtek. Egy pillanat, felkapja a levegőbe a hatalmas asztalt s átdobja a túlsó oldalra. Óriási taps, mely később percekig tartott, mikor két költeményt elszavalt csodálatos művészettel.

*

A bálban még a kongresszus védnökei sem jelentek meg. A nagy teremben a fekete frakk dominált hihetetlen többséggel.

- Hol vannak a debreceni szépek? Ez igazán nem szép tőlük - jegyezte meg keserű humorral egy javíthatatlan szójátszó ifjú…

*

A pestiek utaztak el utoljára. Kikísérték őket a debreceni kollégák - Kun Bélával az élükön.

- Milyen impressziókkal távoztok? - kérdezte tőlük egy debreceni rendező.

- Impresszióink bőségesen vannak, de egynéhány illúziónk itt veszett. Egyébként ti nagyon kedvesek voltatok…

A válasz nem valami vigasztaló lehetett a debreceni fiúkra, mert tovább kérdezősködtek.

- De tagadhatlanul érdekes város Debrecen?…

- Igen. Rendkívül érdekes, hogy itt - némely kocsiba öt lovat is fognak…

Szabadság 1900. május 4.

225. EGY VEZÉRCIKK

A Figaro öles hasábain kalandoztam máma. Az én szánandó kis franciaságommal szerettem volna kiböngészni egy-két magyar vonatkozást a nagy világlap szürkeségükkel is fényeskedő sorai közül. Megvallom: nemigen kaptam. Ritkán foglalkoznak ott mi szegénységünkkel…

Rápillantok a lap fő oldalára, s álmélkodva olvasom a hosszú-hosszú vezércikk címét: Egy Istenhozott. Levél ez a két nagy hasábú írás. Levél Marcel Prévost-hoz, ki most lépett be a Figaro szerkesztőségébe.

Aranytoll írta mindenik szavát. Dicsőségét zengi a francia szellem egy élő óriásának: a nagy, a merész Prévost mesternek…

Ha én idegen magasságot látok: könnyezek, szédülök… Ez a lap Párizs, Párizs a világ. Ennek a lapnak nem kell önreklám. Nem azt mondja: nézzétek, ez a mi emberünk, ti nem tudjátok, milyen nagy ő - de szól a világhoz imigyen: óh, nagy hatalom a szellem, hódoljatok neki: a nagyság fején állandó glória ragyog, s szent kötelesség megragadni a legkisebb alkalmat is, hogy megkoszorúzzuk ezt a glóriás fejet.

Így végződik a cikk:

“…Egyelőre ennyit mondunk el Önről, Mester. A többit majd akkor, mikor be fog vonulni az Akadémiába…”

Gondolkozom, és elszorul a szívem. De szégyen és de kötelesség az összehasonlítás!…

Egyetlen nagy múltú irodalmi társaságunk - méltóztatnak emlékezni - nemrég zárta be az ajtaját Kiss József előtt. Ez urat méltóztatnak szintén ismerni. Volt egy bátor ember ekkor, ki vezércikket írt e szegény, kizárt úrról. És megdöbbent a lovagias magyar nemzet… Hallatlan! Mi lesz a világból?… Egy poétáról vezércikket írni! Hova kerül akkor a zabügy s a magyar politikának annyi felséges eszménye?…

Na, persze, Kiss József… Hisz ő semmi egyéb, mint az egyedüli nagy élő magyar költő!… Puffanó hazugságokkal, hazafias frázisokkal sohsem írt még verset, ki sem használta még egy kis zsíros koncért skribleri szerszámát… Így elrontani e nagy publikum ízlését! Így, így…

Nekünk is vannak Prévost-ink, nekünk nem kisebbek, mint a franciáknak ez övék…

De jaj, ne próbáljon így szólni valaki:

“Tudjátok-e ti, tisztelt haza, hogy gazdagok vagytok sokat érő javakban?… Mért nem büszkélkedtek velük?… Ez az áldott föld nemcsak politikát termett kis és kisebb szemekben, hanem teremtő őserejét belelehelte sok fiába is. Ismerjétek, hirdessétek dicsőségüket, mert úgy teremtődtek ők, hogy koszorútok csak nagyságaikat nevelik!…

…De leintenék!…

Hogyisne! Hír, koszorú, név és - vezércikk skriblereknek! Tán Gárdonyi Gézának?… Termel jen káposztát és dinnyét Egerben, ha unja az írást… Kóbor Tamásnak?… Írjon vezércikket. Bródy Sándornak?… Végezze azt a titáni munkát, ami az elefántnak is megszüntetné végre a térdreflexét. Örüljenek, ha elolvasunk tőlük egyet-mást… Elvégre ezek sem élnek örökké. És ha meghalnak, akkor elbánunk úgyis velük… Nálunk nem lehet panasza semmiféle író- vagy művészhalottnak…

Boldog francia nép! Neked van, aki megmagyarázza, hogy kinek a fejére tedd a koszorút!…

Szabadság 1900. május 5.

A. E.

226. KÜLÖNFÉLE KALÁRISOKRÓL

Párizsból írják: A perzsa sah európai körútjára egy konstantinápolyi ékszerésznél tömérdek érdemjelet csináltatott. Így háromezer darab gyémántos kis csillagot rendelt, hatvan nagy gyémántos csillagot és tizenkét tojásdad alakú érmet saját arcképével, körülvéve gyémán tokkal. Ez utóbbiak egyenkint körülbelül nyolcezer frank értéket képviselnek.

Kikérném, ha valaki azt merné mondani, hogy barbár fejedelem a királyok királya, a perzsa sahinsah.

Allah növelje olyan hosszúra a szakállát, amilyenre vágyik. Igen zseniális, úri embernek látszik őfelsége. Van benne nagyszerű humor, ehhez pedig - még a stilisztikában tanultam - “magasabb világnézlet” és ha jól emlékszem, “kedély-derű” kell.

Nahát, “kedély-derű” van ám a királyok királyában elég. Ebből is hozhat magával ebbe a gyalázatos humortalan világba, melyet megvizitelni készül.

De tisztelet-becsület királyi és emberi fennköltségének: mégsem járja, hogy csúfot űzzön belőlünk!…

Nem voltam még perzsa sah, de sejtem őfelsége gondolkozásmódját.

Hallott valamit arról, hogy hogy szoktuk mi civilizálni a vadakat.

Az egész metódus fő eszköze az üvegkaláris. Szép is, fényes is, csillog a napfényben. Lehet belőle fülbevalót csinálni. Csünghet az orról, ajakról. Szóval igen praktikus kis valami az üvegkaláris.

Ezeknek az embereknek - tépelődött őfelsége, nem vihetek üvegkalárist. Ilyenből sok lehet nekik, mert ők is elosztogatják.

És így történt a fenti megrendelés Sztambulban, mivel szintén zsenialitásának adta jelét őfelsége, lévén Sztambulban - miként az tudva vagyon - majdnem olyan nagy hiánya a pénz magnak, mint Nagyváradon.

Hát a nekünk szánt gyémántkalárisokhoz van egy kis szavunk, felséges sahinsah!…

Hát vadaknak méltóztatik bennünket nézni?… Hát mit csináljunk mi avval a háromezer néhány kalárissal?…

Ha benn Kongóban egyik szerecsennek nem jutott a csillogó üvegből, éjnek idején rátör a másikra, elmetszi a torkát, elviszi a kalárisát…

De mi civilizált társadalomban élünk, felséges sahinsah, királyok királya. Ha mi leütünk valakit a kalárisáért, úgy elcsuknak bennünket, mint a pinty…

Aztán meg mi demokraták vagyunk ám. Itt vagyunk egy pár száz millióan, akik nem tűrhetik egyeseknek megkalárisozását…

…Azért hát felséges sahinsah, királyok királya, mást mondandó volnék.

Ha felségednek van annyi pénze, mint amennyi humora látszik, hozzon azokból a kalárisokból mindnyájunknak egyet… Hátha úgy járnónk, mint az egyszeri beteg: olyan óriási hahotába törnőnk ki, hogy meggyógyulnónk tőle!… Meg aztán egy kis megrendelés Váradra is jutna!…

Szabadság 1900. május 6.

A. E.

227. UTAZÁS EGY ÜDVÖZLÉS KÖRÜL

A kalaplevevést, kézfogást, névnapi és egyéb gratulációt nem tette eleddig kötelezővé sem a törvényhozás, sem a kúria egyetlen döntvénye is. Mindegyik az egyén dolga, és ízléstől függ, hogy megteszi-e valamelyiket, vagy nem. Köszönök X úrnak, ha nekem tetszik, s Y úr fogadja, ha neki tetszik. Ez csak a kettőnk legsajátabb dolga, köze nincs hozzá senki más emberfiának. Végtelenül nevetséges volna, ha Y úr engem azért felelősségre vonhatna, mert nem köszöntem X úrnak. Ilyen nevetséges szerepet játszik pár nap óta néhány fővárosi és vidéki laptársunk. Afölött vitáznak, hogy mért nem üdvözölte Wlassics minisztert a diákoknak közelebbről Debrecen[ben] tartott kongresszusa?… Hogy nem üdvözölték, az faktum. De egy ellen százat, hogy ez a legfeljebb csak udvariatlanságnak minősíthető dolog éppenséggel nem okozott egy percnyi bánatot sem őexcellenciájának. Fogadni merünk, hogy észre sem vette. Ámde azért van a sajtó, hogy az efféléből kázust csináljon. A hópehelyből lavina lesz, s ennek a zaját már lehetetlen észre [nem] venni. Így csináljuk mi a szenzációkat. Amennyiben volt nagyváradi lap is, mely foglalkozott az ízléstelen kérdéssel, sőt úgy tüntette fel, mintha a kongresszus szavazattöbbséggel határozta volna el a miniszter nem üdvözlését, kénytelenek vagyunk mi is a dologhoz szólani. A diákkongresszus abszolúte nem folyt be abba, hogy kit üdvözöljenek vagy kit ne üdvözöljenek a kongresszus nevében. Elvégezte ezt az elnökség. Tény, hogy egypár küldöttnek feltűnt, hogy Wlassics üdvözlése elmaradt, de az elnökség ezeknek is hamar adott megnyugtató választ.

Wlassics miniszter annak idején feloszlatta volt az országos diákszövetséget, mely egyedül van jogosítva diákkongresszust rendezni. A tavalyi és idei diákkongresszus csak értekezlet. Kongresszusi voltát a miniszter ismeri el legkevésbé. Nagyon természetes tehát, hogy a magát kongresszusnak tartó és hirdető diákgyűlés nyílt kihívásnak vélte a miniszter esetleges üdvözlését egyfelől, másfelől nem akart alkalmatlankodni ott, ahol létezését jogosnak nem tartják. Ez volt az elnökség magyarázata. Kár volt az egész dolgot nyilvánosság elé vinni. Talán a minisztert érinthette ez a diszkusszió legkellemetlenebbül. Ezt pedig szívéből sajnálná a magyar ifjúság, mely a legnagyobb tisztelettel adózik a miniszter személye iránt, kinek nagy alkotásai kit lelkesítnének jobban, mint éppen a magyarság jövőjét, az ifjúságot…

Szabadság 1900. május 10.

228. MI AZ ÉLÉNK ÉPÍTKEZÉS?

Ismét szerencsétlenség az új színház körül

Na csak ki vagyunk mi az építkezéseinkkel!… Azt lehetne mondani, hogy ez a színház körüli építkezés véresebb háború a dél-afrikainál. Az első harcok a városházán zajlottak le. Hosszú harcok, ha nem is nagyon dicsőségesek. Szerencsére végük. Aztán jött a véresebb korszaka a háborúnak. Egy áldozata volt is már. De meg a toll- és szóharc is folyt közben. Csaknem úgy folyt, mint annak a szegény kőművesnek a vére. Meg a sztrájk. Elfuserált és újracsinált dolgok stb. stb.

Csak lennőnk már készen egyszer, ha bármilyen áldozattal is, mert ezek a színház körül folyó véres és vértelen harcok már nemcsak tragikomikusok, de valósággal leverők.

Egy váradi ismert, előkelő úriember mondott el ma egy kis históriát, ami legjobban jellemzi a helyzetet.

Vendége volt a minap egy bécsi úr, aki séta közben hosszasan méregette a színház tájékát, az új színházat s az épülő bazárt. Egyszer csak odafordul hozzá kérdő arccal:

- Ugyan kérem, miért bontják le ezt az épületet?…

Bizony volt ebben a kérdésben valami kis ráció. Elég különös kis építkezések ezek.

A mai napnak megint megvan a maga építkezési szenzációja. Csodálatos véletlenségből nagyobb baj nem történt, de ez csak a kegyes véletlenség érdeme.

Délután 2 órakor óriási zuhanás zaja döbbentette meg a színház körüli üzletek személyzetét s az utcai járókelőket. Egy pillanat alatt száz számra menő tömeg állt az épülő bazár körül. Nagy szerencsétlenségről beszélt mindenki. Egy leomló fal odatemetett néhány munkást. Evvel a vészhírrel lármázták fel a rendőrséget is.

Nemsokára jött Sarkadi r. biztos is, aki a betelefonált hír szerint már a hordágyakat is kihozatta.

A hír szerencsére nem vált be igaznak. Az eset azonban most már végre szolgáljon egy kis tanulsággal.

Úgy történt, hogy az épület kapubejárata felé egy boltozatot rakott néhány kőmíves. Hatalmas, vaskos, mintegy harminc centiméternyi vastag volt a boltozatos fal, s a leglaikusabb ember is gondolhatta volna, hogy egészen magában, minden támasz nélkül meg nem állhat. Horánszky Ferenc, Kun Imre, Magyari János és Jeremiás István kőmívesek már teljesen befejezték a munkát, s szállani akartak lefelé, mikor megindult a hatalmas tégla-öv, s egy hatalmas zuha nás sal leomlott… A négy ember kétségbeesetten rohant lefelé, Horánszky azonban nem volt elég gyors, így rászakadt egy nagy réteg tégla. Vérző fejjel vitték le társai, s a hírtelen előhívott dr. Ertler Mór vette gondozás alá… A feje szakadt be egy kicsit, s az arca is összezúzódott. Az elsősegély után mindjárt jobban lett, s remélni lehet, hogy gyorsan meggyógyul…

A sebesülés egészen elfeledtette a leomlott boltozatot, amit egész nyugodtan bámult odalenn egy nagy tömeg kíváncsi.

Sarkadi r. biztos Kós vállalkozóval azonnal a leomlott boltozat megvizsgálására sietett ezután. Ekkor érkezett meg Rimanóczy fővállalkozó is, aki megdöbbent a leomlott boltozat láttára. A hatalmas téglatömeg olyan súllyal feküdt rá az állványra, hogy félő volt, hogy az is leroskad, és a legnagyobb szerencsétlenség történhetik. Azonnal intézkedett, hogy leszedjék - termé sze tesen a legnagyobb óvatossággal - az összeomlott falat, ami meg is történt - szerencsére baj nélkül…

Érdekes különben, hogy - hír szerint - a krajcároskodás is ok volt a gondatlanság mellett. A boltozat vastagabb lévén, mint a fal, nem lett volna szabad vasív nélkül felrakni az alap nélküli boltozatot. Mégis felrakták, mert hát így kevesebbe kerül. Legfeljebb egypár emberéletbe!…

Kérjük a további harc és vérontás beszüntetését!…

Szabadság 1900. május 17.

229. EGY NAGYTISZTELETŰ SZERKESZTŐ

A Debreczen című politikai napilapnak felelős szerkesztője pár év óta már Bartha Mór ny. ev. ref. lelkész. Tanúja a nagy időknek, vitéz fővadásza volt a szabadságharcban az egyetlen magyar vadászezrednek, aki eldicsekedhetne egypár nehéz sebhellyel is, ha ugyan az öreg nagytiszteletű úrnak egyáltalában természetében volna a dicsekvés. De őneki csak egy szokása van: a tevékenység. Mikor a nagy harcot leverték, visszament Patakra - teológiát tanulni. Azután a szószékről hirdette azt, amiért vérét is hullatta. Évtizedeken át hirdette az igét, melynek nála első szava: a magyarság. Pár évvel ezelőtt nyugalomba vonult, de hát ezt nem az ő számára találták ki. Tollat fogott, lapszerkesztő lett. Írta az ő tüzes, lelkes, kuruc cikkeit. Agitált, polemizált mindig. Annyi fiatalság maradt az öregúrban, amennyi a mai fiatalságban együttvéve sincs. Ez a fiatal tetterő buzdult fel ismét az öreg nagytiszteletű úrban, midőn elhatározta, hogy ismét lelkészséget vállal 71 éves korában, amit közülünk olyan kevesen fognak elérni. A Szatmár megyei Gacsály község kálvinista gyülekezete egyhangú lelkese déssel választotta meg papjául a nagytiszteletű szerkesztő urat, ki ez idő szerint a legfiatalabb kálvinista pap.

Szabadság 1900. május 17.

230. ORFEUMOK VÁROSA

- Könyörgés egy cseppnyi magyarságért -

Nagyvárad inkább megérdemli a Körös-parti Párizs nevet, mint például a Párizs-parti Kiskőrösét, mert Kiskőrös derék, magyar város…

Tegyük fel, hogy az esti gyorsvonattal Nagyváradra érkezne egy angol úriember. A magyar sággal szimpatizáló angolokat úgysem igen kultiváljuk néhai, hamar elfelejtett Radákovics-Vas Gereben óta.

Megérkezne egyszóval Nagyváradra. Megnézte már Debrecent is. Sokat beszéltek neki erről a mi szép jövőjű magyar városunkról, kíváncsian szaladt át Debrecenből hozzánk.

Angol barátunk csupa spleen. Unja az alvást is. Úgy gondolkozik, hogy egy nagyobb város éjjeli élete elég jó karakterisztikum, s megkérdi uzsonna közben a restaurációbeli pincértől, hogy hol lehet eltölteni az estét. Megkapja a választ, kocsiba ül, a Csarnok kávéházba hajtat. Azt hallotta, hogy színház hiányában itt mulat a nagyváradi társadalom.

Bemegy, leül, széttekint. Konstatálja, hogy sokan vannak, s mindenki a hevenyészett színpad felé tekint, ami határozottan élvezetes estét ígér.

A függöny felgördül, kezdődik az előadás…

Tíz perc múlva angolunk - ki történetesen töri a magyar nyelvet, s rajong a magyarokért - az utcán monologizál.

- Sajátos dolog. Magyarországon, úgy látszik, a magyar nyelvet csak tudományosan mívelik. Valószínűleg csak a régi latin nyelvet helyettesíti ez az idióma.

Bemegy a Sas-ba. Becsábította a színes transzparent. A nyájas olvasó szinte sejti, hogy pár perc múlva ismét az utcán folytatta az előbb megkezdett monológot derék vendégünk, ki még az éjjeli személyvonattal elugrott közülünk. A személyvonat elringatta szépen. Álmodott egy sajátságos, zavaros álmot. Látott álmában fából vaskarikát s egy furcsa népet, melyet sovinisztának kiáltanak szét Európa-szerte, s melynek egyik legnagyobb városában órák hosszán, néhány száz ember közt egy árva szót az anyanyelven nem hallott, s hol néhány száz embert szent eksztázisba hoz annak a nyelvnek melódiája, melyhez képest a bécsi zsargon valóságos apoteózisa az emberi beszédnek.

Miután pedig angolunk elment, így magunk közt tárgyalhatunk egy kicsit a dologról.

A múltkor kidicsért bennünket egy vidéki lap. Azt írta Nagyváradról, hogy innen kitiltották az orfeumokat… Soha ilyen igaztalan dicséretet nem kaptunk, pedig már nagyon sokat kaptunk.

Határoztatott annak idején, hogy e nyáron nem engednek be színtársulatot Váradra. Most épül az állandó színház, s a nyári szezon tönkretenné az állandó színház téli sikerét.

Mi, akik kényelmesek vagyunk a tetszetős axiómák felbontásában: beletörődtünk ebbe a megállapodásba. Várhatunk. De nem törődtek ám belé a vendéglősök és kávésok. Ma, amikor afölött folyik a vita, hogy nevezzék el nagy áldozattal emelt színházunkat, szent templomát a magyarságnak és a hazafias érzéseknek: Nagyváradon három helyen is fejlesztik az ízlést, s készítik elő a téli színpártolást: hazátlan minnezengerekkel, korszakos naivságokkal s valami rettenetesen elrontott germán nyelvvel. És ezekre a rettenetes előadásokra csapatostul tódul a közönség.

Kétszeresét viszik el ezek a hazátlan artisták annak a pénznek, amit egy nyolchetes színi szezon felemésztene. Ez a financiális argumentum.

Erre a nyolc hétre éppen Somogyi jöhetett volna hozzánk, mert - mint mi értesültünk - egyik nyári állomásához sincs szorosan kötve.

A belügyminiszter két rendelettel is síkraszállt a német zengerájok ellen. Egyik az a bizonyos legalább ötven percentes magyarság, a másik pedig, hogy befejezett cselekményű darabokat ezek a zengerájok nem adhatnak elő. Tapasztalataink szerint egyik rendelet sincs betartva.

Hazafias frázisokkal nem óhajtunk dobálózni. Egyszerűen konstatáljuk, hogy - ami először hihetetlennek látszik - már-már mutatkozik ezeknek a zengerájoknak magyarságot vetkeztető hatása is. Felvonásközökben - talán a darab hangulatának a hatása alatt - németül beszél mindenki.

Eljött közénk a nemzeti géniusznak Petőfi óta legmagyarabb nagysága, Dankó Pista, s azokat a csodálatos szép dalokat, gyöngyeit a magyar érzéseknek, hallgatja harminc-negyven ember, míg az orfeumok telve vannak.

Gyönyörű auspíciumok az állandó színház megnyitása előtt! Ne legyen igazunk; de két év múlva direktort sem fogunk belé kapni!…

Megértjük mi, hogy egy ilyen nagy város egész nyárra nem maradhat minden szórakozás nélkül, de azért az orfeumokkal szemben megnyilatkozó túltürelmességet megérteni nem tudjuk. Debrecenben, melynek még nincs nyári színköre, szintén orfeum tanyázik nyáron át, de egyetlen kuplét nem hallani soha!… Sőt, ha öt német szót vegyít a szerepébe valamelyik artista: már közbelép az inspekciós rendőrtiszt. Az orfeum előkelő, magyar tagokból áll, s hallgatják nemcsak a színlap szerint - családok is. Miért nem lehet ez így nálunk?…

Egy kis magyarságért könyörgünk szépen. Egy kis jóízlésért. Az orfeumok városa igen szép cím, de akkor ne disputáljunk az új színház elnevezésén. Adjuk oda Axelrád et Comp.-nak, így legalább hasznunk is lesz belőle.

Még jó, hogy ott lent Dél-Afrikában folyik a háború, legalább kevés angol látja meg azt a fából vaskarikát, amit magyar sovinizmusnak neveznek.

Szabadság 1900. május 20.

A.

231. A KORTESVEZÉR SZERELME

Gyilkos szerető

(Esküdtszéki tárgyalás)

A tribunból aligha fegyenc nem lesz. Megölte a zabolátlan vére. Kuruc magyar vér ez, de mióta nem forrhat eléggé a labanc ellen, megmérgezi saját magát.

Ma állott bírái előtt Bajó Lajos, a nagyszalontai gyilkos. Megölte a szeretője urát. Akik az emésztőgödröt is a romantika üvegén nézik, bizonyára titkolt rokonszenvvel regényhősnek tartják Bajó Lajost. Pedig nagyszerűen csalódnak. Bajóban abszolúte semmi sincs a regény hősből. Még csak nem is az a típus, melyből a gáláns betyár vált abban az időben, mikor még nem esküdt uraimék ítélkeztek. Végtelenül közönséges alak. Azok közül a legközönsége sebbek közül való, aki még csak ellenszenvet sem tud kelteni.

De nem tudja ám az ember a gyilkosságot sem megérteni. A hősnő feketébe van öltözve. Durva, ráncos, vén arca van. Kellemetlen külsejű, s anyai örömök előtt áll.

A férje pipogya bácsi lehetett. Ő maga nagyon közönséges indokokból csalhatta az urát. Talán szokásból. Mert, hajh, a jó erkölcsök néhaiakká váltak már a nép jámbor gyermekei közt is.

A tárgyalás hosszú és unalmas. A legérdekesebb része zárt ülésben folyt le. Hogy mért? Az erkölcs, kérem, az erkölcs. A vádlott avval védekezik, hogy őt tőrbe csalták. Még ma nemigen sikerült ezt bizonyítania.

A tárgyalóteremben különben élethalálharc folyik. Nem az ügy maga érdekes, hanem az intézők. Az elnöki székben Millye Gyula ül. Erős kezű, bámulatosan komoly elnök. A vádat maga a főügyész: Tassy Pál képviseli. Veszedelmes ellenfél. Egy-egy közbeeső indítványhoz valósággal filippikákat mond. Minden kérdése egy farkasverem, s egész fiatalos tűzzel támad, véd.

Méltó ellenfele a védő: Rádl Ödön, ki folyton készenlétben tartja a semmisségi panasz bejelentéseket. A legterhelőbb tanúra három tucatnyi kérdést zúdított. Na de ott van Várady Zsigmond is. Ő az asszony képviselője. Tassy Pál és Várady Zsigmond - elég kemény ellen felekkel kell Rádlnak megbirkóznia. Ez a birkózás most egy kicsit nehezebb lesz. Az esküdtek közt sok a jogász. Pláne egy jogi professzor is van közöttük: a mély tudományú dr. Sipos Árpád.

Legalább három nap kell az ítéletig. Rengeteg a tanúk száma. Szalontaiak mind: Arany János népe. Jó benyomást keltő, nagy intelligenciájú földes emberek. Érdekes, hogy csaknem mindegyik ellenszenvvel beszél a vádlottról. Hej, pedig nagy ember volt közöttük egykor. Kortesvezér, követcsináló. Hja, olyan a világ dicsősége, mint a szalontai csonkatoronyé. Meg a szalontai szabad hajdúké. Az asszonyaik csúnyák. Egy feltűnő szép, magyar arcú lány van közöttük: az sem szalontai.

A tárgyalást nagy közönség hallgatja. Itt van az egész szalontai intelligencia. Csodás passzió. Ilyenkor érti meg az ember, miért könyörögnek ezernyien jegyért emberakasztáskor. Szeretjük bizony, ha máson szörnyűködhetünk.

A karzaton egypár csinos női arc. Dicséretükre legyen mondva, a mi nagyságos asszonyaink jobb idegűek, mint a pestiek. Már mégiscsak jobban élvezik Axelráldékat, mint egy szenzá ciós, hátborzongató gyilkosságot, amilyennek egyébként különben sem mondható a Bajó Lajos revolverezése. De másfelől tartozunk annak a regisztrálásával, hogy a zárt ülésért az asszonyok mérgelődtek leginkább. Méltóztatnak ugyanis tudni, hogy a zárt ülésen két levél is került felolvasásra. A Bajóé az egyik, a Bonczosnéé a másik. Vajon nem arra voltak-e csak kíváncsiak őnagyságáék, hogy a Bonczosné levelében van-e utóirat?

Még csak magát az esetet frissítjük fel egy kicsit az emlékezetben.

Bajó Lajosnak öt esztendőn keresztül szerelmi viszonya volt Bonczos Ferenc feleségével, öt esztendő után azonban az asszony kijelentette, hogy szakít vele. Bajó azonban addig kért, rimánkodott, míg az asszony egy utolsó találkát adott neki.

A múlt év november 23-ára esett a találka. Este úgy fél hét óra tájban Bajó Lajos kést vett magához, s Tóth Sándorhoz indult, hogy azt kiköszörültesse. Bonczosék előtt menvén el, betért az udvarra és a lámpával világított szobába betekintve látta, hogy Bonczosék odahaza vannak. Ekkor elment Tóthhoz, a kést kiköszörültette, s egy órai ott időzés után hazatért. Nyolc órakor újra elment Bonczosékhoz. A kapufélfára belül fölakasztott kulccsal a kaput kinyitotta, bement, s az udvari ablakot megzörgette. Bonczosék fölébredtek a zajra, s az asszony megmondta a férjének, hogy Bajó tört rájuk. Bonczos ekkor kiugrott az ablakon az utcára, ahol Havrán János és Borbély Jánossal találkozván, azokkal együtt Bajó keresésére indultak, de nem találtak senkit, mert időközben Bajó, a kerítésen át a harmadik szomszédba menekült. Bonczos Sándor [?] ekkor bement s lefeküdt. Úgy éjféltájban azonban újra zörgést hallott Bonczos a konyhaajtón, mire kiugrott az ablakon az utcára, s elment sógorához, Sütő Lászlóhoz. Sütő magához véve két csövű fegyverét, Bonczossal együtt visszatért a házhoz. Mikor az utcaajtót kinyitották szemben állott velük Bajó Lajos, Bonczos ekkor e szavakkal:

- Megvagy kutya! Bajóra vetette magát, de Bajó abban a pillanatban a kezében levő revolverrel rálőtt Bonczosra, aki azonnal összerogyott, másnap délelőtt pedig meghalt.

Bajó Lajost azonnal letartóztatták, s azóta vizsgálati fogságban volt.

Ez volt az eset, melynek a mai tárgyalása így folyt le:

[Következik a részletes tudósítás]

Szabadság 1900. május 22.

232. A KORTESVEZÉR SZERELME

Második nap a bírák előtt

(Esküdtszéki tárgyalás)

…A pszichológia pedig a leglehetetlenebb tudomány, nem számítva, hogy nincs benne egy cseppnyi igazság is. Talán a norvég óriásnak van egyedül igaza: Mindnyájan betegek vagyunk, s egyre betegebbek leszünk. Sokszor valósággal tépelődnünk kell azon a gondolaton, hogy mert én máma három üveg pezsgőtől vagy öt deci gabonapálinkától butultam el: az én egyik kedves unokámnak az agyában rosszul fog működni egy rugó. Jön egy szerencsétlen pillanat: drága unokám agyonüt valakit, gazember lesz, elítélik tíz esztendőre. Én akkor már régen meghaltam, abban a boldog tudatban, hogy igen sokszor láttam a magam Törleyjétől vagy gabonapálinkájától rózsaszínűnek a világot.

Ám bizonyára szamár gondolatok ezek. Hogy büntessünk akkor? Az ördög tudná melyik ősünk a delikvens, és ha tudnók sem lehetne bezárni. Márpedig a tisztelt jogrend büntetést kíván.

Bajó Lajost is meg fogják büntetni. És Bajó Lajost a leganarchistább teóriákkal sem tudnók menteni.

Ahogy készül a kép a hosszú tárgyaláson, ahogy halmozódik egyre magasabbra az össze hordott adat: mind közönségesebb bűnösnek látszik Bajó Lajos.

Már azt se hisszük, hogy a szerelem mártírja. Az a kipattant váltóaffér sokkal hitványabb okokat sejtet.

Ma pláne erősködik, hogy sok pálinkát ivott. Brr! Egy regényhősnek indult vádlottól ez sok! De legalább otthon vagyunk. A pálinka… Hát a pálinka gőze volt ennek az embernek a lelke! A pálinka tette lelkes hazafivá, nagyhangú tribunná, kortesvezérré, szerelmessé, gyilkossá!

…A mai tárgyalás iránt még nagyobb volt az érdeklődés. Legnagyobb esemény egy új koronatanú előállása volt.

Szemtanúja volt a gyilkosságnak, eddig csak azért nem szólott, mert nem akart tanúskodni. Ez a tanú majdnem eldöntötte már a Bajó Lajos sorsát.

A bizonyítási eljárás be van fejezve. A kérdések fölött folyt ma a vita. A döntést holnap hirdeti ki a bíróság. Ekkor kerül sor a vád- és védbeszédekre.

Tassy főügyész nagyszabású beszédre készül, nemkülönben Rádl Ödön, a védő.

Lehetséges, hogy holnap még nem is kerülhet ítélethozatalra a dolog.

[Következik a részletes tudósítás]

Szabadság 1900. május 23.

233. A KORTESVEZÉR SZERELME

Az ítélet előtt

Az a nagy sereg ember, mely ma a törvényszék tanácstermének komor falai közt szorongott, nem azért mondott le a korzózásról, hogy lássa az összetörött, szánalmas kinézésű Bajó Lajost, amint kétségbeesve lesi az esküdtbírák harcát. Egyáltalában nem azért jött. A Bajó-pörben csalódott a nagyközönség. Ami egy kicsit kaviáros volt, zárt ajtók mellett tálalták föl. Bajó Lajos nem vált be regényhősnek, az asszony meg éppen nem olyan - mint amilyennek regényhősnőnek lennie illik.

Az idegeinknek is békét hagyott a háromnapos tárgyalás. Érdekes volt talán a jogásznak némely mozzanat, de a moralistának nem adott gondolatokat, a szórakozni vágyónak pedig élvezetes perceket.

Hanem a mai szellemi torna: az fényes volt…

Valósággal kétségbe kellett esnünk a magunk szegénységén. Hogyan? Mi ez[t] a pört unalmasnak, közönségesnek találtuk?… Hiszen valóságos kincsesbányá[ja] volt a nagy és mély gondolatoknak! Mennyi tudást, ötletet, fényt, igazságot, poézist dobott ki magából!

Felállt a vád képviselője. A magasrangú ügyész, ki méltónak találta ezt a pört az első törvényszéki szereplésre. Elmondja másfél órás vádbeszédjét. Ismeri, olyannak látja az esetet, amilyen: közönséges bűntettnek. Nem dolgozik túl sötét színekkel, de minden szavában megrezdül a mottó: elégtételt a megsértett jogrendnek! Nem közönséges szónok dr. Tassy Pál. Beszédje nagy és mély hatást keltett. Bajó Lajos meggörnyedve hallgatta végig.

Megtántorít, elszédít, magával ragad Rádl Ödön. Mikor nagy beszédjét befejezte Tassy, szerettünk volna hangosan kiáltani pereátot a szuronyos őr mellett gunnyasztó szánalmas alakra. És elmondja beszédjét Rádl Ödön: mi szánakozva, részvéttel nézünk Bajó Lajosra.

Hatalmas elokvencia a Rádl Ödöné. Vádolva ment, helyeselve cáfolt, virágot mutat a bűn fertőben, s szánalommal cseréli ki a kárhoztatást szívünkben. Milyen felséges melankóliával beszél az emberi élet misztériumáról. Játékszerek vagyunk a démoni végzet kezében. Labdák vagyunk csak. Repülünk, mint a Spinoza köve, s azt hisszük, azért repülünk, mert úgy akarjuk. Pedig predestináltatott ez már rólunk régen. Jaj annak, aki megtorlásra vágyik. A sors közös, nem tesz kivételt. Az elrepített kő visszaszáll fejünkre. Beszédjével elvisz bennünket idegen világokba. Felidézi a nagy gondolkozók hosszú sorát. Egy-egy hatalmas konzekvenciája extázisba képes hozni bennünket. S mikor már az embert kiengesztelte, meggyőző érvekkel a jogrend őreihez fordul. Mikor leül, általános mozgás sejteti a hatást, ha el is maradt a taps.

De most jön az igazi torna: a replikák. Itt bizonyult Tassy fényes tehetségű debatternek. Hosszú válasza még tán a vádbeszédnél is nagyobb hatást keltett.

Igazi örömet szerzett aztán, hogy Várady Zsigmond dr., aki a sértett nőt képviseli, módot talált a felszólalásra. Az asszony becsületét védte meg. Ötlet, esprit és meggyőzés volt ez a rögtönzött beszéd.

A közönség feledte a két első napot, s nem csalódunk, ha most már egészen rokonszenves bűnösnek tartja Bajó Lajost…

Őneki köszönhetjük a mai nap szép orációit.

Hogy aztán ez érdeme dacára is mennyi évig fog rabkosztot enni, azt holnap fogják eldönteni esküdt uraimék…

[Következik a részletes tudósítás]

Szabadság 1900. május 24.

234. HÉTRŐL HÉTRE

A krónikás nem búcsúzhat el. A tollat eldobhatja, elcserélheti: az eldobott tollat felemelik rögtön, mert a krónikásnak meghalnia sem szabad.

Egymást kergető nagy események, idegeket ébresztő szenzációk közt ki veszi azt észre, hogy új penna rótt sorokat a papírra, új szem - talán sokkal gyengébb - figyeli az élet színjátékait?…

A toll pedig gazdát cserélt. Bár észre se vennék, bár ne az új tollnak kéne erre a figyelmet felhívnia!… A régi gazda rámhagyta a tollát. Átadta a helyet, honnan szemével eddig a témákat kereste. Ő jobb páholyt kapott, szemben a színpaddal, sokkal többet láthat. Sokat észrevett pedig erről a helyről is. Sokat látott és jól látott. De nem volt türelmes néző. Bántotta minden diszharmónia: színben, formában, tartalomban. Sok-sok ürességet, sok-sok hazugságot nevezett a nevén. Lehet, hogy sok ellenséget is szerzett, pedig nem érdemelt ki egyet sem. Az ő tollát a való szerelme vezette. Ez a szerelem szent, s ő nem tehet róla, hogy olyan sok a hazugság.

Ez a szerelem népesítené be a világot: csupa boldogság volna páholybérlőnek lenni. Így felemészti azt a szívet, amelyet forralni szokott… Fájó igazság, annyival fájóbb, mert nekem is mea culpával kell reá felelnem. A szem talán gyengébb, a kéz talán ügyetlenebb lesz: a nagy színház krónikási páholyában azonban ugyanaz a szív vonaglik minden hazug hangra, minden hamis színre…

A régi krónikás kényelmes, új páholyában többet fog látni… Adassék meg neki, hogy csupa harmóniát, csupa valót lásson!… Találja meg forró szerelmét, s elcsitult, kibékült szívvel gondoljon a régi helyre, ahol az ő tollának új gazdáját változatlan bántó diszharmónia várja…

*

Csömörletes hét volt. Kainok fekete hete. Mégsem csömörlött meg senki sem. A szatmári Kain szörnyű bűnét könnyebben elfefedném, mint a szatmári tárgyalóterem ideges szép asszonykáinak, fiatal üde lányainak kíváncsi gyülekezetét.

Mit kerestek ott az asszonyok? Nem nyújtott a télen elég élvezetet a Rakodczay Shakespeare-mániája vagy a budapesti orfeum színházaknak Szatmárt is népszerű repertoárja?

Ott ültek füllesztő melegben, fojtó levegőben, s lesték, mint szorul a hurok a parlagi dzsentri nyaka köré.

Micsoda élvezet is volt ez! Nézni a Béla undok vergődését. A Béláét, kivel - szép szatmári szokás szerint - minden férfipajtás felesége tegeződött. Az a csoda, hogy nem kiáltott le valamelyik asszonypajtása, mikor a kegyelemkérést visszautasította:

- Brávó Béla!… Így tesz egy igazi úr.

*

Hozzánk, szegény nagyváradiakhoz, mostoha volt a sors. Meg kellett elégednünk egy közönséges emberöléssel.

Bajó Lajos nem tartalékos huszártiszt, nem előkelő úr. Azóta pláne: fegyenc… Ám azért igen jól mulattunk, több mint három napig. Egymás után négy zsúfolt ház: stílszerűen szólván.

A Bajó-ügynek volt azonban egy minket érintő mozzanata is.

Animozitással vádolta a tárgyalásról írt tudósításainkat Bajó Lajos védője: Rádl Ödön, ki egyike a legnagyobb kriminalistáknak, s kit mint embert, írót és egyik vezérét a váradi társadalmi életnek - nálunk senki sem tisztel jobban.

Nem érdemeltük meg a vádat, mi nem voltunk, nem lehettünk a Bajó védői. Másnak nem írhattuk le, csak amilyennek láttuk… Ez nagy parancs nekünk: ez az igazság parancsa.

Kifejezést adtunk több ízben a Rádl Ödön iránt táplált tiszteletünknek, de bocsásson meg, ha újabb nyilatkozataiban nagy ellenmondást látunk… Eddig tudniillik az akadémikusok szidták csak az újságírót, a Petőfi Társaság tagjai nem… Ebben a társaságban sok az újságíró… Az újságíró mind animozitással ír?

*

Egy munkatársunk van, aki a hét bizonyos napján leül az asztalhoz, megír egy hírt: térzenei kísérletek címmel.

Ennek a munkatársunknak rossz napja volt tegnap. A térzenei kísérletek fényesen beütöttek. Orbán napján kánikulai meleg volt, s a Müllerájban hattal kellett megszorozni a személyzet számát, hogy a zenét élvező közönség idejében kapja meg a jegeskávéját vagy fagylaltját.

Ebben az állandó szezontalanságban közönségünk megragad minden alkalmat, ami egy kis szórakozásra kínálkozik.

Dankó Pista nótáinak is volt elég hallgatója. Na persze nem annyi, mint az orfeumoknak.

Az orfeumok egymásután mutatnak be új darabokat. Egyikben egész este nem hangzik magyar szó… Azonban beszélni erről nem tanácsos. Nemcsak illusztris emberek dobálóznak az animozitás vádjával…

Eszünkbe jut egy másik vidéki magyar város, hol egy időben nem volt célszerű személyekről írni a helyi lapoknak. Írni azonban kellett. Úgy gondolták, hogy legokosabb lesz társadalmi kérdésekről írni. Egyik vezércikkben aztán az fordult elő, hogy társadalmunk léha egy kissé.

Másnap két úr jelent meg a szerkesztőségben - egy harmadik úr megbízásából, aki bámulatos gavallériával magáévá tette a megsértett társadalom becsületbeli ügyét, s provokáltatta a cikk íróját - a megsértett társadalom nevében…

Szabadság 1900. május 27.

Dyb.

235. AZ ÉLŐ SÍRJA

Akitől legjobban félünk: annak a rovására gúnyolódunk legtöbbet. Szellemeskedő emberek valósággal gyárilag produkálják azokat a vicceket, melyeknek célpontja a halál birodalma: a temető. Pszeudo-sírfeliratok - sajnos - nem teszik elnézőbbé a halált. Ez a borzasztó ismeretlenség tarol, vág, suhint, míg élet lesz a földön. S ha eszünkbe jut: megáll a szív verésünk egy pillanatra. Csúnya, nehéz dolog az élet is, de a halál rémületes. Mondják, hogy nyugodt, beosztott életet leélt aggok el vannak készülve a halálra. Mondják, hogy ezeknek a békés, csendes szíveknek nem olyan rettenetes szó a fuit. Lehet, hogy így van. Bár a csendesen dobogó szív is élő szív - az élő szív pedig élni kíván. Egyik olvasónk írt nekünk most egy érdekes dolgot. A nagyváradi neológ izraeliták szép új temetőjében van egy felhantolt, virággal benőtt sír. Aki meglátja, azt hiszi persze, hogy ebben is egy mikrokozmosz romjai porladnak. Az egyszerű fejfán azonban meglepő felirat van: Itt fog nyugodni G… D…

…Egy hetven évet túlhaladt tisztes polgártársunk készíttette el jóelőre pihenőhelyét. Szép sír, magas, virágos sír, bizonyára élvezet lesz benne pihenni: de nem csalódunk, ha a sír leendő gazdája nem bánná, minél később kellene azt a fejfát újjal kicserélni. Amit mi is őszintén kívánunk.

Szabadság 1900. május 30.

236. BRETTLI-KULTÚRA

Falusi gazdák, úgy halljuk, hogy bús, szomorú kedvetek van. Kevés lesz a kalászotok, elfogyott a borotok, gyümölcsötök sem lesz. Szomorúan járkáltok a keskeny dűlőkön, siratjátok a kenyeret.

Mi jól mulatunk mostanában. Nem vették el a kedvünket sem a jégmogyorók, sem a fagyosszentek.

Ám azt beszélik, hogy a ti szomorúságtok a városi embereké is. Mesebeszéd. Ti búsultok a kenyérért, mi keressük a kaviáros mulatságokat.

Nagyváradon tudnak élni. Az utóbbi években óriási léptekkel haladtunk. Voltunk egykoriban pakfon város, vagyunk mulatók városa.

Este kilenckor megverik a zongora billentyűit, kezdődik a mulatság. Kánkánnak, arcátlan német kupléknak tapsol a közönség, s tart az előadás a késő órákig. S előadás után - akkor jön a mulatság java.

Vagy: mulatunk szolidabban. Összeszedett kóbor népség énekel, táncol siralmas buzgósággal, s hadarnak olyan nyelven, melyet tán ők maguk sem értenek meg, de amely mégiscsak német akar lenni. Pénzünk van elég az ő számukra. Pumpolnak bennünket hónapokon keresztül, ami azt bizonyítja, hogy mégiscsak jobb dolgunk van nekünk, mint nektek: szegény, szomorkodó, falusi gazdák. Kettéosztottuk a régi jelszót: ti panem kértek, mi pedig circenses.

*

Hallunk olyan nézeteket; jobb, hogyha az orfeum német. A magyar nyelv - szavalják hipokrata  [!] hazafisággal - sokkal szentebb, mintsem brettlire kerüljön. Elfogadjuk a kevés őszinteségű frázist. A magyar nyelvet meggyalázná a brettli… Micsoda szennye lehet annak az artista deszkának, ha írtózunk róla hallani az anyanyelvet?… És ez a szenny mégis csapatostól vonzza éppen a magyar nyelv szentségét féltőket…

Mi nem szólunk szegény artisták deszkájáról ennyi útálattal. De ha már tűrnünk kell a lenge leplű múzsát; azt akarjuk, hogy magyar legyen. Ha magyar lesz: erkölcsösebb is lesz. Valami titkos szemérem van a magyar szellemben, mely szelídebbé teszi az idegen disznóságot is.

*

Ám meg nem értjük, hogy egy ilyen kis városnak miért kell orfeum. A morfium-fecskendőt csak az összeölt idegrendszer kívánja meg. A világvárosoknak ezer izgalomtól fárasztott élete szinte fizikai megfejtését adja a perverz mulatságok utáni vágynak. Ott lehet szükséglet az orfeum, nálunk majomkodás.

*

Budapesten nem ronthat ízlést, nem demoralizálhat a brettli. Egy csomó színház fogja el a közönséget az ízlésben való elzülléstől.

Nálunk nincs színház, mely az orfeumba nem való közönséget visszatartsa. Nálunk nyugodtan terjed rontva-zúzva a brettliszellem. Olyan ijesztően, hogy ezer Shakespeare-darabbal sem fog lehetni helyrehozni. Ezeknek az idegen nyelvű truppoknak előadásai akaratlanul hatnak a szellemre, hiszen a pihenő perceket ezek töltik be. A brettli is színpad. A deszkák pedig nagyhatalom!… Ami ezekről elhangzik, az mind kap befogadó fület, elrontható szívet. S így hódít a brettli, tesz léhává a mámoros levegő. Így lettünk magyar Bayreuthból orfeumok városa, s így lesz a kultúránk lassan-egyre - magyar helyett - brettli-kultúra…

Szabadság 1900. május 31.

A. E.

237. A KITÜNTETÉSES

“Megölte magát, mert avval gyanúsították, hogy letörte a magyar címer keresztjét.”

Élelmes a riporter-ember; de némelyik utálatos is. Hiéna sompolygással körüljárja a koporsót: vajon nem lehetne-e hozzáférkőzni? …Tőkét kovácsol nagy tragédiából, s a témát, mit a végzet szörnyű hatalma adott, ponyvára szánt rémregénnyé gyúrja át.

Szegény-szegény Goldzieher Miksa, hiszen neked egészen mindegy: mit beszélnek a koporsód körül!… De nem az nekünk. A te gyászos végzeted szörnyű művében nem eliszonyodást, hanem enyhülést vár. Borzasztó volna elgondolni is, hogy a te halálodat az őrjöngés gyanúja okozta. Az a gyanú, hogy te annak a koronának verted le a keresztjét, amelynek viselőjétől drágaköves gyűrűt vártál - nem hiúságból, hanem mert te vallású embert nem avattak eddig hivatalos tudóssá - sub auspiciis regis…

*

A “kitüntetése” viszi le a sírba Goldzieher Miksát. A kitüntetéses - mint ezt mindenféle jogászgyerekek hívják.

Micsoda ambíció lakhatott abban az eszes gyerekben, ha ő a budapesti egyetemen merte remélni a kitüntetésest.

Hóhér szívű, magukkal eltelt emberek ott többnyire, akiktől a kitüntetés függ. Egy hangulatuk eldönti egy ifjú élet sorsát, egy csésze rosszul ízlett feketekávé miatt megölnek egy ifjú életet. Mindenhatóságuk érzetében elszörnyedve gondolnak arra, hogy az ifjú embereknek is van ambíciójuk. Borzasztó! Talán némelyik arra is gondol, hogy egyetemi tanár lesz! Majd ha fagy! Száz közül tíznek a statisztika kedvéért megkegyelmeznek, a többi - okuljon!…

Szegény Goldzieher Miksát a tudománynak ezek a keresztjei ölték meg. Még pályája legelején volt, s már éreznie kellett, hogy az élet minden lépését gyűlölködő állja el. Éreznie kellett, hogy a tehetség nem áldás; átok. Éreznie kellett, hogy az ő érzékeny agyveleje vagy örökre zaklatni fogja, vagy elborul. Segített rajta: keresztüllőtte. Formálói az ifjú életeknek: plaudite!…

*

…Volt egy öreg barátja szegény Goldzieher Miksának. Míg élt, úgy hívták, hogy Péterfy Jenő. Ezt is az agya ölte meg, de előbb halálra kínozta.

Talán megjelent az árnya, s így beszélt az éjjel:

“…Ég a szemed, zakatol a fejed, szegény, itt maradt ifjú barátom. Törvényeket tanulsz kétségbeesve, s el fogsz bukni mégis, amiatt az örök törvény miatt: a gondolkozót megfojtja a világ. Előtted a kálvária. Meg akarod járni?… Én megjártam, de nem érdemes. Mégis, mégis ha egy kicsit butábbnak születtél volna. Nagyobb volna az elnézés irántad, kitüntetéses volnál alapvizsgádtól kezdve a temetésedig. Így meg fognak ölni, ha bevárod!…”

Goldzieher Miksa előkapta a revolvert, s belelőtt a fájó agyvelejébe.

Szabadság 1900. június 2.

ae.

238. HÉTRŐL HÉTRE

Szeretném néha tudni, kit átkozzak, hogy én nem úgy teremtődtem, mint más… Teletömöm magam lemondást tanító, Nirvánát sóvárgó, bölcs filozófusok mély tanításaival… Nem ér semmit. Maradok a régi békételen, a régi kesergő. Nem tudom a dolgokat hideg szemmel nézni. Hat reám minden, meg nem nyugtat semmi. Amilyen szerencsém van: egy zajongó, forradalmi világban én volnék az a békés, közönyös nyárspolgár, akit nyugodt hajlamaiért felnyársalnának - ebben a kicirkulált, sima, csendes korban pedig be kell fojtanom a lelkemet, mert ha kitörne egyszer, úgy becsuknának valami bolondok házába, mint a pinty.

Az a boldog ember, aki orfeumnak nézi a világot, s kuplékat ír hozzá. Nagy szomorú eseményekről kuplét írni - lehet-e ennél boldogabb dolog?… Én nem tudok.

Mi közöm nekem például a mások ízléséhez. Vajon nem irigységből szidom-e én azokat, akik a kuplékat jobban szeretik a tragédiáknál?…

Miért gyűlölöm én az orfeumokat, holott ezek is mutatnak annyi biztos igazságot az életből, mint az ifjú óriások társadalmi színművei…

Ejh, ha mindenképpen igazságot akarunk, csak arra jövünk rá, hogy - abszolúte nincs igazság. Ilyen következtetést pedig kár volna megreszkírozni néhány kifestett arcú orfeumdíváért…

Van igazság, és van orfeum is!…

Van igazság. A berettyóújfalusi ökrök vigasztalására mondjuk ezt. Ők, szegények, bizonyára kétségbe vonták ezt a minap. És volt is igazuk…

…Méltóztassék csak elgondolni, hogy díszes közönség, figyelő pályabírák előtt micsoda élvezet lehet ökörtempót felülmúló gyorsasággal rángatni jó ideig a földbe szalajtott vasekét. Nem vagyok az ökrök barátja, de a helyzetüket nem tartom irigylendőnek.

Egy azonban vigasztalja őket. A verseny eredménye az lett, hogy az ökrök legyőzték a lovakat.

Az ökrök tehát győztek. Hja, úgy van az. Gőzekének lenni nagy és szép gondolat, de ökörnek, pláne jutalmazott ökörnek lenni sem utolsó!…

*

Hajtják ökreiket fel észak felé a kivert, a kiüldözött, a hazátlan búrok.

Viaskodik bennem két hatalmas érzés. Az egyik emlék már ugyan. Jó szülők és lelkes tanárok szurdalták a szívembe, s minden egyes szúrásnak nevet is adtak: szabadság, haza, függet lenség, áldozat, hősiesség stb. Minden szúrás behegedt. Nem édes-fájdalmas érzés ez már egyik sem, csak emlék…

…A másik érzés az erősebb s talán igazabb is. Aki él - éljen!… Lakmározzék az élő, pihenjen a halott. Éljen az erős, vesszen a gyönge! Minden élőnek egy élet adatott. Ezt az egyet ne áldozza fel másért. Szép élet a szamaritánusoké is, de szebb volt a német rablólovagoké. A természet adta a gyöngét - táplálékul az erőseknek.

Ám azért összeszorul a szívem… Kietlen éjszakában húzódik a levert had. Nem zokog, csak csuklik az ember, roskad az öszvér, ordítnak az ökrök… A szomorú sereg lármáját visszaadja a vadállatok ordítása. Mintha sírjába menne ez a szomorú menet… Lent, délen lángoló majorok, tanyák világolnak a kietlen éjszakába. Idehallik a részeg angol katonák győzelmi nótája. Kíséri a gyászmenetet egy ismeretlen, vad vidékre, száraz fövényű, sivár tengerfenékre… Búcsúznak a búrok Búrországtól…

Ejh, találnak más hazát!…

*

Ha minket egyszer innen kivernének, nem vón hova mennünk.

Cinikus mosollyal nevetek ki mindent, de egytől összeszorul a szívem: “e nagy világon nincsen számunkra hely”.

Nekünk e helyen szentnek kell lenni annak is, mit egy nagy hazájú nemzet profanizálhatna. És szent is. Ebben egyek vagyunk. A magyar címer keresztjét őrültek verték le. Mások nem tehették.

Mert a magyar címer felé csak kereszt illik. Nem mert a pápisták a keresztet akarják. Hanem, mert mindig kereszt volt, mióta élhetünk. Én kálvinista vagyok, de a kakast csak az aprómarha közt szeretem. A magyar koronára a kereszt illik. És ebben nincs köztünk eltérés. Üssétek a keresztet, ahol megérdemli, a csillagot is, ha okot adott rá, kakast, félholdat megcsúfol hatjátok: de a korona keresztje szent. Azt nem szabad bántani még katolikus embernek sem!

*

Édes nyárelő, viruló természet, ujjongó világ, visszavarázsoljátok a múltat egy pillanatra…

Diákmajális? Hát ugye most is vannak fiatalok?… Jázminbokor illata most is összehoz még bolondos gyermekpárokat? Engem összehozott egy másik gyermekkel - néhány kínos éve.

Tombolj fiatalság! Higgy, hódíts, szeress! Minden érzésed szenvedély legyen! Félérzést ne ismerj, a hangulat idegen legyen neked!…

…Mikor már a hangulatok irányítanak: elmúlt az ifjúság. Az ifjúság nem hangulat, hanem élet… Hajh, régen éltem én már. Elfásul a szív lassan-lassan. Cinizmusából egy-egy hangulat, ha kiragadja. Ilyenkor még tán verset is ír: Gabriellához, vagy máshoz… Aztán jön a nagy lohadás, felváltja bitorolt székét a régi unottság…

Tombolj ifjúság! Higgyj, hódíts, szeress!

Szabadság 1900. június 3.

Dyb.

239. TÖMEGES ALÁÍRÁSOK

A nagyváradi jogakadémia polgárai üdvözölni akarják a budapesti kartársakat a keresztcsonkítás megtorlása iránt indított mozgalmukért. Már tömeges aláírások történtek - újságolja egyik laptársunk, mely ugyanekkor a néppárti gyűlésekről programot közöl.

Tehát tömeges aláírások folynak, készül az üdvözlő levél.

Ha még el nem készült, engedjék meg nekünk a nagyváradi jogász urak, hogy a szövegre nézve az alábbi propozíciót tegyük.

A mi üdvözlő levelünk így hangzanék:

Kedves barátaink!

Szomorúan értesültünk, hogy az új egyetem gipsz-díszítésű magyar címereit aljas kezek meg gya lázták, leverve róluk a keresztet. Szomorúságunkban azonban egy vigasztaló remény ségünk volt. Az tudniillik, hogy ez a gyalázat nem a mienk, s a magyar ifjúság gyalázata lesz: rajta fog száradni a névtelen tettes sötét lelkén. Azt hittük, hogy a budapesti egyetem ifjúsága egy szálként emelkedik fel, hogy óriási erkölcsi hatalmával megadja a megsértett nemzeti büszkeségnek a felséges elégtételt, s kinyilatkoztatja, hogy ettől az undok tettől a budapesti egyetemek minden polgára távol áll, s a merénylet minden egyetemi polgár szívét felháborodással tölti el.

Sajnos nem így történt. Ti, kedves barátaink, nem siettetek a magyar címernek elégtételt szerezni, hanem beszaladtatok a kiaknázható véletlenséget áhítva váró karok júdási ölelései közé, s kihasználtattátok magatokat testvéreitek ellen. Az a nyomorult, aki szentségtörő kezekkel illette a szent magyar címert, nem ártott a mi tekintélyünknek annyit, mint ti ártottatok - lehet jóhiszeműleg -, kedves barátaink.

Fáj nekünk titeket ilyen szerepben látni. Mi a magyar főiskolákon levő kartársaknak más missziót szántunk.

Itt vonaglik előttetek az ifjú magyar társadalom nehéz betegen. Rettenetes sebek vannak a testén: faji, politikai, felekezeti, gazdasági és osztályharcok mélyítik ezeket a sebeket mindegyre. Pedig magyar társadalom nélkül Magyarország sincsen, akkor meg mi szükség lesz a magyar címerre? A mi szíveinknek még épeknek kell lenniök, a mi lelkeink még nem lehetnek megmérgezve, gyógyítást csak tőlünk várhat ez a nagy beteg. Minekünk nem ellentéteket kell keresnünk, de áthidalni minden szakadást. Nekünk csak egy célunk lehet: az egyesítés.

Minekünk rangunk a tudás, politikánk az egyenlőség, vallásunk a magyarság legyen. Tőlünk vár gyógyulást ez a széthúzó, nagybeteg magyar társadalom, s átkozottak vagyunk, ha egy tettünk is nem az egyesítést, hanem a széthúzást szolgálja…

Meg kellett ezeket írnunk nektek, kedves barátaink. Védjétek a magyar címert minden őrült ellen, de védjétek magatokat is minden kór ellen, mert nekünk egészségeseknek kell maradnunk. Barátilag üdvözöl egyébként benneteket a nagyváradi kir. kath. jogakadémia polgársága.

A nagyváradi jogászok talán szebben fogják ezt megírni, de erős hittel hisszük, hogy írásuknak ez lesz a lelke. Úgy legyen!

Szabadság 1900. június 7.

ae.

240. HÉTRŐL HÉTRE

Az élet nem mulatságos. Ha mulatságos volna, nem keresnők a - mulatságokat.

Pedig de keressük! A nyüzsgő, kalapácsoló, izzadó világnak nem a munka a célja, hiába zeng róla himnuszt az energia képzelt betegje. Nem, nem a munka!… Görnyedve, futva, egymást űzve-törve mindig az agyoncsigázott idegek kárpótlására gondolunk… Nem a munkáért dolgozunk velővel vagy kézzel. Mulatság kell nekünk, feledés…

*

A pünkösti mulatságokból alig kerültünk ki, már várva vártuk az újabb gondszedő perceket. Műhelyünkben, a munka mellett raffinált passziókon törtük az agyunk. Valami újat, illúzióktól színesebbet, színeivel lebilincselőbbet akartunk… S a nizzai délután ilyen volt. Mégiscsak jobb ízlésük volt - szívet és gerincet nem is számítva - poéta-elődeinknek, mint nekünk, a kesernyés epigonoknak, kik restellünk az ordináré természetről írni, mikor felségeseknek gondolt perverz vágyainkról zenghetünk alanyi költeményeket. Pedig a természetet jó olykor-olykor felfedezni. Nagyon hálás érte. A szerdai felséges délutánon isteni mámort öntött a szívünkbe. A napfénytől az esőig - minden kincsével megismertetett. Ózonos levegőjével kitisztította a tüdőnket, virágillatával elbódította a szívünket. Azon a délutánon, azon az estén fiatalok lettünk: képesek talán még egy egészséges, szűzi szerelem rövid hangulatára is…

*

Hangulat, hangulat… Az én kedves, halott poétám, ott a Kerepesi temető obeliszkje alatt, az egész világot hangulatnak tartotta. Kis újságíró volt a szegény, éhes és lenézett. Az utolsó két hónapban már volt neki mit enni, de már akkor nem engedte - a doktor. Ellenben igen díszesen temették volt el. Csodálatos dolog, hogy lehet olyan csábító ereje ennek a nyomorult pennának. Ahogy rovom itt a fekete sorokat, az jut eszembe, hogy hallatlan ostobaság írni. Meg unalmas is. És mégis írunk, írtok, írnak - sokan és sokat. Szerencsére nem olvassák el a századrészét sem. Egy szép, fiatal lányismerősöm minden módon írni akar. Tizenhat éves leány, de nem hasonlít a mi tizenhat éves leányainkhoz. Nem olvasott még sokat, ruganyos eszű, csupa akció-vágy, jószemű és okos. Író akar lenni, s elég helytelenül - az íráson kezdené. Ő újságíró lesz! Sokszor mosolyogtam én már erre a mondásra, de ettől a kislánytól tetszett hallani. Különben is Marcel Prévost feminista regényének a hatása alatt vagyok, s roppant szeretném, ha a nők egy kis forradalmat csinálnának ellenünk, szemtelenül önző férfiak ellen. Egy női újságíró a jámbor felfogású vidéken - nem is volna utolsó!…

*

Lám, Thália deszkáin hogy legyőzte a férfit az asszony. Itt már nem bír velük közönség, kritikus, direktor. Senki, csak: Idő őfelsége. A nagyváradi színtársulat névsora juttatta ezt eszembe. Tudniillik az időt. A színügyi bizottság egy-két tagja ugyanis udvariatlanul szólt - az időről. Édes Istenem - hát csak nem lehet minden asszony fiatal?…

Neveket persze nem említek. Debreceni kritikus koromban azt találtam írni egy kis színésznőről: “a mi régi kedves naivánk”. Majd pisztolyozni kellett érte. A morál pedig az, hogy e tekintetben óvatosan szóljunk akármelyik Thália-papnőről. Bízzuk a mi igazainkat - az időre…

*

Annak pedig már lőttek, hogy a nyáron színészekhez jussunk. Ellenben van itt egy csomó, erkölcstelen német… pardon, ma még mind tiszta dologról írtam, nem szennyezem be írásom végén a tollam!…

Szabadság 1900. június 10.

Dyb.

241. ESKÜVŐ A HALÁL ELŐTT

Méltóztatnak tudni, hogy divatos ember ma nem hord virágot. Az előkelők divatja mindig kifejezője volt némely tekintetben a kor igazságának, sőt némely korban éppenséggel csak a divat volt igazság. Ma tehát nem hordunk virágot, amit különben igen helyesen teszünk.

Ha a divatban nem is, de egyéb dolgokban magam sem szeretem a stíl- és korszerűtlenséget. Egy szép szál rózsát talán a divat ellenére is feltűzök, de már a romantika virága nekem semmi gyönyörűséget nem nyújt.

Engem egy szikrányit sem hatott meg például az az egyszerűen csak bizarr nász, amire egy haldokló, szívbajos katonatiszt s egy viruló szép úrileány lépett. Nem hatott meg pedig elsősorban azért, mert nincs benne semmi igaszág…

Ezért a mondásért természetesen címeket fogok kapni, de ez nem alterál.

Ismétlem, hogy az a kis nász, mely a kaszás csontváz asszisztenciájával folyt le, se nem megható, se nem szép, semmi egyéb: csak különös…

Ismétlődő korokban igenis ferde fogalmaik voltak az embereknek a két nem egymáshoz való viszonyáról.

Valami misztikus fátyolon keresztül nézte a férfi az imádott nőt, s az ideál is az epedő lovagot. Valami beteges érzést szuggeráltak magukba az emberek, s ez kinőtte magát felséges fogalommá, áhítattal kiejtett neve lett: szerelem… Ismétlődő korok felfogása volt ez, s nincs kizárva, hogy egy eljövendő korban ismét az lesz a szerelmes nő és férfi legnagyobb boldogsága az összehozó, kerítő csendes éjszakán, ha együtt bámulják a sápadt pofájú holdat… De ez nem volt egészséges szerelem soha, nem egészséges és nem igaz legfőbbképpen ma…

…Az új férj már nem hallotta a pap áldásosztó szavát sem, azóta pedig már el is földelték. A feleség még tetszeleghet most magának a szerelmes, vesztai szerepben, de már holnap nem fogja-e bántani a dolog?… Ő odakötötte magát egy ágyhoz, melyben a halál ütött tanyát a csírázó élet helyett!… Mi kárpótolja őt?…

Az az együgyű csodálat, mely a színes romantika távoli nézőitől bámul felé?… Az emlékezés?… A szerelem?… Ilyen szerelemből a Czóbel Minka Donna Juannáján kívül még senki sem fogantatott!… Márpedig a szerelem csak az élet istene?…

…Mert azt alig hiszem, hogy ezt a nászt úgynevezett közönséges érdek kötötte, de nem is hiszem. Az a szép özvegy lány a mi nevelési metódusunk özvegye lett. Nálunk ugyanis 16-18 éves leányoknak külön olvasmányokat tartunk. Avult, erkölcsös, nagy meséjű romantikusok könyveit. Ezek eskették össze azt a szép leányt a haldokló lovaggal…

Én óhajtom, hogy a köteles gyászév legyen elég e kis nevelési hiba büntetésére, s egy igazi, egészséges regény váltsa fel nála ezt a beteges, romantikus, limonádé históriát…

Szabadság 1900. június 14.

ae.

242. HÉTRŐL HÉTRE

Borongó ősz szellőjétől hullámzik az érni vágyó búzatenger. Júniusnak októberi ambíciója támadt. Olyan-olyan lucskosak, ködösek a napok, hogy beledidereg a polgári lélek. A burzsoáé tudniillik, amely ilyenkor fürdőszezont áhít. Olyanféle áhítozás ez, mint a szürke cilinderé május havában. Mert van reá pénz, ergo meg kell szerezni. A fürdőző vágy sem különb: polgári áhítat a pénzköltésre. Az egészség nem volna elég úr fürdőzést parancsolni, a pénz és divat igen. Az idő azonban szociálistáskodik s ráfekszik a burzsoá vágyakra. Ám ez a szociálizmus új fegyverekkel küzd. Először tudniillik hűvös esőjével, őszi szelével az agráriusokat akarja tönkretenni. Persze nem azokat az agráriusokat, akiknek fidei comissumok van, hanem azokat a jámborokat, akik a Péter-Pálkor kezdődő aratástól háromszázhatvanöt nap kenyerét várják…

*

Gondolják-e a tisztelt honatyák, hogy az aratástól függ az ő gavallérosan fizetett napidíjuk is?… Aligha. Oly nyugodtan csinálták kisded afférjaikat, hogy csupa élvezet volna, ha nem volna nagyon szomorú. Egyik affér azonban szokatlanul érintett bennünket. Egy néppárti úr zokon találta venni Wlassics miniszter őszinteségét, s olyan hangon válaszolt, ami klerikális szájból is érthetetlenül durva. És ráadásul ő provokál. Úgy látszik, hogy miután a kereszt nem bizonyult elég fegyvernek, most már a kardba vetik minden reményüket a klerikális urak. Jó lesz. De ha a kardot eltörik a kezükbe[n], ezt már nem foghatják - a zsidókra!…

A bodonosi szénharc semmi ahhoz képest, amilyen harcokat ezért a mi agyondíszített kis színházunkért vívunk. Már a neve is micsoda csetepatét szült. Városi vagy Szigligeti?… A harc elült, az új színház neve: Szigligeti Színház. Ehhez tulajdonképpen nem is volna már szó, de tekintettel a csak elnöki szavazattal elért siker minőségére, a postscriptumok jogát mi sem engedjük el.

Nem engedjük, mert nem engedhetjük. Azt a már túlságosan is díszelgő kis színházat Nagyvárad város emelte. Olyan hatalmas áldozatok árán, amit az idegen méltányolni nem tud. Deszkája mindnyájunk katedrája lesz. Ebben a mi csoportokból álló társadalmunkban mindenki meg akarja kapni ízléséhez és igényéhez képest áldozataiért a remunerációt. A tragédia nem foglalhatja le, az operett sem. A Szigligeti-repertoár legkevésbé. Haragudjanak meg rám, de az összes színpadra termelt darabok közt a színmű nevezhető leginkább efemer becsűnek. Egy kurta, sokszor nagyon is átmeneti korszak pillanatnyi felvétele, mely óriási hatást tehet azokra, kik a lekapott vidéket és mozgó bábujait ismerik, de ránk legfeljebb érdekességével hathat. Szigligeti nagyságából ez mit se von le, de darabjaiból igen. A színház azonban, mely minden kornak, de elsősorban a jelennek tükre, nem szolgálhat eszközül a köteles kegyelet könnyű lerovására. Színházat elnevezni egy elmúlt kor - bár tagadhatatlanul - zseniális rajzolójáról nem lehet. Szigligeti emlékét szobor őrizze! A nagyság mindenkori értékének szimbóluma a szobor. Szobrot érdemel Szigligeti s városi nevet a színház, melyet Nagyvárad város annyi érdemmel és áldozattal emelt a kultúra nemesítő csarnokául… Megbocsát talán dr. V. Zs., hogy nekem ez a szerény különvéleményem.

*

Irigyeljük a gyerekeket. Nem a vizsgákért, mert a vizsgák nem irigylésre méltó passzió: irigyeljük a vakációért… Vakáció!… Ma már nincs vakációja csak a tanárnak és a nebulónak. Másnál még az üdülés sem teljes. A robot alól amnesztiát nem nyerhet egészen senki, csak ők. Most jön az ő boldog semmittevésük. Van-e nagyobb boldogság pedig a semmittevésnél?… Boldog tanárok, boldog nebulók!…

Szabadság 1900. június 17.

Dyb.

243. LEVÉL

Kedves öregem, hallom - mi ugyanis szép családi szokás szerint nem levelezünk egymással -, hogy az érettségi vizsgát jelesen tetted le. Gratulálok: mi mind ilyen szamarak voltunk. Jelesek az iskolában, szekundások az életben… Ez is családi tradíció!…

Gondolom: az édesapánk oda van az örömtől. Rémítően büszke lehet rád. Énvelem is így volt annak idején. Innen tudom…

Éppenséggel így volt velem is. Már látta bennem a família becsületének restaurálóját. Látta, mint végzem el kitüntetéssel a kálvinisták valamelyik jogakadémiáját, s mint választanak meg lelkesedéssel a mi nemes vármegyénk valamelyik oláh járásának szolgabírójává. Nagy dolog lett volna ez, jussunk is van hozzá, mint afféle kopott hétszilvafásoknak…

Na aztán, hogy az öreg milyen szörnyűen csalódott - azt te tudod legjobban.

Hát úszol a dicsőségben fiú!… Milyen fene boldog is vagy. Becézgetnek odahaza, megsüve gelnek a faluban, elfogadja az udvarlásodat még a hamis szemű Erzsike is, akinek pedig már egy igazi mérnök is kurizált!… Fiú, irigyellek!… Csak azt sajnálom, hogy saját rövidlátó szemeimmel nem láthatlak. Hja, én nem lehetek otthon… Én már régen voltam szépreményű ifjú!…

Hallom, hogy filozopter leszel. Okosan, édes öregem. A földön még csak egy boldogság van: filozopternek lenni!… Pénzed persze mentül kevesebb lesz. Nem ad, meg hát nem is adhat az öreg. De te azért bizonyosan nagyon vígan fogsz élni odafenn Pesten. Hallom ugyanis, hogy az alkoholt csak látásból ismered még, és a lányokkal is csak annyira mentél, hogy az ideálodnak szerelmet mertél vallani… Huj, ha én is így lettem volna annak idején, talán most vidoran tanítanám a latin szintaxist…

Vagy tudja az ördög. Ezen a mi familiánkon valami fátum ül. Az anyámét értem. Egyik nagybátyánk remek poéta volt. Aztán kispap lett, s egy szomorú éjszakán agyonpuffantotta magát. Ha jól tudom, éppen itt történt Váradon. A nagynéninkről is szomorú mesét hallottunk. Azt meg a színpad ölte meg… A vérben van a baj, a vérben…

Te azonban - úgy látszik - kiütöttél a familiából. Első elemista korod óta komolyan veszed az életet. Valószínűleg neked van igazad. Komoly kis história ez valóban, de - lásd - a tragikumot egy hajszál választja el a nevetségestől… Én szegény fejem, olyan komolyan léptem át ezt a hajszálat, mintha legalábbis Rubikon lett volna!…

Te nem fogod ezt tenni. Az apánk után ugyanis csak ketten örökölnőnk - ha lenne mit…

Amit egyikünk elrontott, azt a másik köteles helyrehozni. A jámbor reményeket értem. Azokat a reményeket, melyeket helyettem is te fogsz beváltani, édes öregem. Te: a filozopter…

Arra figyelmeztetlek, hogy ne versenyparipáskodj, mert letörsz. Ne legyenek egyéb ambícióid az oklevélnél. De ne is tanulj másért!…

Fogsz ott fenn hallani régi öreg frázisokat, de vattázd be a füled. Az absztrakt fogalmakra rossz idő jár. Ma már legabsztraktabb: a pénz. Ez lobogjon kékes lidércfénnyel előtted, míg tanulsz. Nemesebb ambíciód ennél nem lehet. Az élet egyetlen célja az élhetés, élni pedig csak pénzzel lehet…

Dárius nem fogsz lenni. Keveset lehet a mi hülye társadalmunkban ésszel szerezni. De ha emancipálod magad ferde morálteóriák alól, öt tál ételt is ehetsz naponként…

Vedd elő az egyetemen a predikátumaidat is. Olyan világot élünk, hogy nem érdemes demokratáknak lenni. Ha ügyes ember vagy, kurtanemes voltoddal is pénzt fogsz tudni csinálni…

Lehet, hogy nevelősködnöd kell odafenn. Az Istenért vigyázz! Olyan családhoz kerülhetsz, ahol van lány, de pénz nincs. Valami szamárságot ne csinálj!… Házasodni pénz nélkül - még elgondolni is borzasztó!…

Szóval légy okos!… Hideg és számító. Iparkodj gazdag ember lenni. Keress, szemelj ki egy gazdag leányt! Elég csinos fiú vagy, aki a szerelmes trubadúrt is elfogadhatóan tudná játszani. Rajtad áll minden…

Lásd, egy cseppnyi önzés is szól belőlem. Én már alaposan kijátszott ember vagyok. Koránvénült, nervózus, fáradt. Valamelyik pillanatban kiejtem a tollat, s mit csinálok akkor?… Abban bízom, hogy te nem engeded magad kompromittálni, s adsz nekem is egy zugot…

Utoljára hagytam a legfontosabbat. Hallom, hogy valami önképzőköri pályadíjat nyertél. Verssel vagy novellával - meg sem írták jóformán.

Édes öregem, ugye nem igaz?…

Ugye nem igaz? Ugye nem írtál te sem verset, sem novellát?

Borzasztó volna elgondolni is. Hát a te véred is meg volna mérgezve?

Dobd el azt a nyomorult pennát, égesd el azt a szamár írást!… Egy családból elég egy bolond!… Többet nem tudna elviselni szegény édesanyánk. Ne írj verset vagy novellát, ha lelked van, édes öregem! De nem hiszem, nincs bátorságom elhinni az egészet…

…Hogy vagy fiú?… Én a régi kopott reporter vagyok. Avval a problémával tépelődöm folyton, melyikünk nézi le jobban egymást: a világ engem vagy én a világot?…

Most megint kiadok egy tucatnyi verset. Bizonyosan megint ráfizetek néhány havi kosztpénzt. Azt kérded, miért írok akkor?… Ezt nem tudom én! De úgy látszik, addig írok, míg felírom az utolsó kosztpénzt is, és meghalok éhen!…

Szervusz fiú! Ne írjál te semmit. Boldog filozopterjelölt…

Az édesanyánknak pedig ne mondd meg, hogy melyik világ szélén vagyok!… Szervusz!…

Szabadság 1900. június 22.

Ady Endre

244. HÉTRŐL HÉTRE

Nagyvárad csinálta a politikát e héten. Nagy dolog ez, gázlóján a politikai élet holt mocsa rának, nagy szünetén a honfi gondoknak, küszöbén az elkerülhetetlen vidéki beszámolóknak.

A keddi nagy politikai eseményt ott a vonal felett méltattuk már felette bőven, itt a vonal alatt most már büszkélkedjünk egy kissé.

Csodálatos egy ország ez a Biharország. Hatalmas erejű termő talaja van. Levegője friss, üde, havasi levegő, megöl minden erkölcsi baktériumot. Valami megfejthetetlen ösztön van itt az emberekben a szabadulásra. Szabadulásra minden lebéklyózó nyűg alól, mely embereket akar összebogozni előítéletek, aberrációk fonalaival.

Ez a föld itt mindig termékeny volt nagy gondolatokat érlelő agyakban, hagyományos helye a tiszta szabadelvűségnek, s az lesz örökre.

Erre adott nekünk büszke reménységet a keddi nagy beszéd…

*

Lejöttek volt meghallgatni pesti újságírók is persze, szabadjeggyel a belső zsebükben boldogan nyúltak végig az első osztályú kanapén, reszketve a gyönyörtől, mely Kolumbust is hevíté az ismeretlen partok látásakor.

Lejöttek és felfedeztek bennünket. Ők, akiket ott fenn senki sem fedezett fel… Megveregették a vállainkat is. Derék város vagytok. Kissé zöld, kissé Mucsa, kissé unalmas, de még lehet belőletek valami…

Aztán kegyeskedtek is írni rólunk lapjaikban. Egyikük, bizonyos “Bjb” olyan impertinens hangon, ahogy csak egy ránkszabadított obskurus alak írhat… És olyan fölénnyel, amilyenre még szeretetreméltó pesti kollégáink sem szoktattak bennünket…

…Azonban így kell nekünk. Olyan beteges reverenciával fogadjuk ezeket az urakat, hogy szegények maguk is zavarba jönnek…

…Ám a zavart csak úgy lehet megbocsátani, ha - pillanatnyi…

*

A búroktól e héten megvontunk minden erkölcsi támogatást.

Játszhatják odalenn már kis gerilla játékaikat, mi már nem bánjuk.

Megátalkodott búrbarátok is frontot csináltak. Úriember ma már az anyacsászárné tervein aggódik, vagy Seymour tengernagy sorsát latolgatja.

A pártalakulás még a kezdet stádiumában van. Annyi bizonyos, hogy a boxerekre kevés jut a búroktól megvont erkölcsi támogatásból.

A Zenta sorsán aggódunk még, meg a trieszti bakákén. Vén háború-smokkok azonban már Európát is osztják. A Müllerájban, Magyar Királyban beszerezték Kína hiteles térképét - a legújabb tagosítások is benne vannak.

A térképeken aztán folyik a világharc.

Müller Salamon arra is el van készülve, hogy a boxerek Olasziig mindent elfoglalnak.

- Legalább az én cukrászdám esnék a határvonalba - sóhajt fel néha, persze kevesebb magyarsággal -, hogy mind a két táborból idejárjanak…

*

Ebben a különben elég kellemetlen júniusban gyalázatos járvány pusztít. Az emberek olyan könnyen hajigálják el az életet, mintha minden holdtöltekor kapnának egyet.

Hogy mi az oka, fejtsék meg a morálstatisztikusok. Annyi tény, hogy télen házasodni, nyáron pedig meghalni mer könnyebben az ember.

Cinikusan szólván: télen melegre, nyáron hűvösre vágyunk. Igazsággal szólván: egyforma merész télen-nyáron az ember…

*

Egyébként, hogy túlságosan meleg volna, nem panaszolja senki.

Kissé éretlen ez a június. Éretlen és szeszélyes.

Nálunk meg szörnyen unalmas. Ha kellemetlen, forró kánikula volna, legalább szidhatnák az időt. Így még ez a passziónk is hiányzik.

Ma Nagyváradon a magasabb élvezetek nonpluszultrája a katonabanda, ez a harsogó diszharmónia, melyet színházi zenekarrá szándékoznak avatni az őszön.

No, meg az épülő színház. Ebben az egyben majdnem igaza van annak a rólunk írt, nyegle karcolatnak.

Mesés büszkeséggel nézegetjük ezt a szép kis színházat. Mert határozottan szép. De csak egy nézőpontról. A László-templom első szögeletétől.

Innen mesés képet nyújt az a csepp, háromszögű Nagyvárad, melyben a vashíd, színház, bazár és egypár messziről impozáns épület gyűlt össze…

Több dicséretet nem rakunk rá, mert visszaél majd vele valamelyik tájképes levelezőlap-gyártó…

Szabadság 1900. június 24.

Dyb.

245. ÁLL A VÁSÁR

Felelős szerkesztőm távollétében saját felelősségemre lettem bocsátva.

Világéletemben lelkesítettek a nagy vállalkozások, kiszöktem hát a Nagypiac térre, szenzáció ra lesve.

Nem mondhatom, hogy túlságos szerencsével jártam. Az emberek csodálatosan vigyáznak becses személyükre így nagyvásár alkalmával. Egyetlen ember volt, aki nem vigyázott, s e vigyázatlansága folytán az alábbi élményeiről számolhat be.

Ez az ember, akit röviden első személynek nevezek, először a mechanika csodáival ismerkedett meg.

Bevezettek tudniillik egy imitált bányába először. Apró emberkék kalapácsoltak megható természetességgel. A tulajdonos a bányászdalt énekelte. Míg a nagy csodát bámulgattam, a szomszéd rekeszben elromlott a gép.

A tulajdonos szörnyen megrémült. A közönség: én és még öten a népből zúgolódni kezdtünk. Kiadtam a jelszót:

- Adják vissza a pénzünket!

A tulajdonos megrémült, de a másik pillanatban feltalálta magát. A függöny legördült, s ő harsány hangon jelentette ki:

- Uraim, szerencsétlenség történt a bányában. A belépti díjakat az áldozatok családjának felsegítésére fordítom.

Nem volt mit tennem. Vigasztalásul elmentem megnézni a törpe asszonyt.

Igen szívesen fogadott. Kisütöttük, hogy egy faluba valók vagyunk. Búcsúzáskor barátságosan szóltam hozzá:

- Isten vele, kicsinykém! Nagyot nőjön!…

Erre azután megharagudott, s utánam hajította a papucsát.

Ez az asszonyság különben érdekes asszony. Ő az ugyanis, aki a fejét a fején hordja. Két feje van szegénynek. Egyik a másikon.

- Szegény feje - sóhajtottam fel részvéttel.

- Fejei - javította ki az impresszáriója.

Az indust néztem meg aztán.

Borzasztó ember ez az indus. Valóságos szörnyeteg. Minden héten borotválják pedig. Ide, Váradra a prérikről került, ahol emberevéssel foglalkozott.

Ahogy nézegetjük, megszólal valaki a hátam mögött.

- Hogy van, Kohn úr? Mit üzen a bárándiaknak.

Az indus erre visszavonult.

Egyik panoráma előtt láncon mutogattak egy kongói szerecsent.

Az előadást azonban kínos incidens zavarta meg.

A leláncolt Prométheuszhoz odalépett egy kis boltosinas. Rárivallt a fekete szörnyetegre.

- Azt üzeni a gazdám, hogyha nem fizeti ki a subickot, feljelenti a rendőrségen. Mégsem járja, két nap alatt harminc skatulya subickot fogyasztani!…

…Ez az intermezzó úgy elvette kedvemet, hogy Ottó Vilmost, a világ legnagyobb emberét már nem volt kedvem megnézni.

Pedig még ezer látnivaló várt rám. Ezekről holnap számolok be. Feltéve, ha felelősöm haza nem érkezik…

Nagyváradi Napló 1900. június 26.

Yda.

246. ŐFELSÉGE HITVESE

Lónyay Elemérné grófné asszonyról nem hisszük, hogy foglalatoskodjék ez idő szerint még a világ balga eseményeivel. A grófné bizonyára elég boldog ahhoz, hogy a nagyvilágot nélkülözze.

De ha nem volna, ha visszasírná az eldobott cikornyákat - most megvigasztalódnék.

Mert az emberek bizonyára a trón körül is emberek. Általános emberi sajátság pedig, hogy a saját csapásainkat a másokéi feledtetik el.

Ha hát Lónyay grófné asszony megbánta az emelkedést lefelé, mint azt egypár kedves reporter tudni véli, forduljon az otthagyott Burg felé, ahol címeket és rangokat vesznek el és kreálnak.

Most új címet kap ott egy csendes, ábrándozó, cseh leány, akinek a vőlegényét két korona várja.

Majd ha hatalmas úr lesz leendő férje-urából, ha cserélgetni fogja a császári és királyi koronát, két korona fényéből őrá nem jut egy árva sugár sem. Ő nem lesz semmi más, mint ő cs. és kir. felsége hitvese - mint ezt választékos udvari nyelven mondják.

Ő a házasságban csak annyit kap, mint egy szegény szatócsleány: férjet és hitvesi rangot. Az a férfi, akit vele örök frigy köt össze, földi hatalom lesz. Népek gondozásából megmaradt perceiben lesz csak hitvesének férje, gyermekeinek atyja. Máskor csak király lesz, ki mellé királyné nem adatott…

Vajon siratja-e eldobott rangját Lónyay Elemérné őméltósága?… Igazuk van-e a szenzációk ban utazó reportereknek?…

…Rosszul teszi, ha sír, Méltóságos Asszony. De ha sír is, nincs annyi oka a sírásra, mint a kis cseh grófnőnek lesz, kinek csütörtökön csinálják meg a címét a Burgban…

Őfelsége hitvesének fogják hívni. Míg Méltóságodnak - ha jól tudjuk - ez a teljes címe: nagylónyai és vásárosnaményi Lónyay Elemérné grófné…

Szabadság 1900. június 27.

-d-

247. HÉTRŐL HÉTRE

A korszellem nem a tömegben nyilvánul meg. A tömeg mindig tömeg, s azt lehet mondani, hogy a tömeg törekvései mindig homlokegyenest ellenkezők ugyanazon kor gondolkozóiéval. A filiszter tucatembert ragadja el bár a legújabb királyi nász, mi - gondolkozók - nem tapsolunk!…

Nem tapsolunk, mert nincs okunk rá. Ferenc Ferdinánd főherceg úr őfensége házasságához abszolúte semmi közünk. Őfensége jövendőbeli királyunk - ez igaz. A férfi sorsa a nő - ez már nem igaz…

A nő az utódok sorsa. Ezt aláírjuk mi is szívesen. Ferenc Ferdinánd főherceg úr őfensége azonban nem romantikus - csak okos ember. Őfensége bizonyára imádja a szép, légies cseh konteszt, de ez imádatban mi mást is látunk: egy örök természeti törvény hatalmát s fel frissítését az összealudt vérnek…

Szeretnőnk himnuszt írni e királyi nászról. Nem lehet. - Nem költemény kell: rideg szavú próza, mely megértesse, hogy a vér odafent sem felolvadt rubint [!], csak - vér…

*

Nyuli Mihály. Ez a leírt név egy többszörösen bővített mondat. Ezt jelenti: egy öreg bácsi lelőtte a testvére ellenségének ügyvédjét.

Úgy történt, hogy Nyuli Mihályt az esküdtbíróság felmentette. Szenzációt, nagyobbat alig keltettek mostanában esküdt polgárok.

Valami gyönyörűségesnek nem lehet mondani az esküdtek helyzetét. Ha bűnösnek mondják ki a vén légionáriust: bizonnyal meglincseli őket a tömeg. Most, hogy tekintettel voltak nem a logikai, de az emberi természet örök törvényére: sohse fognak kapni fiskálist. A fiskálisok, kik hozsánnával fogadták az új törvényt, íme egyszerre pereátot zúgnak reá…

Hát igazuk van, szó sincs róla. Nyuli Mihály felmentésének rettenetesen romboló hatása lehet a tömegnek a jogrendről alkotott felfogására. De vajon nem az okozza ezt a túlságos felbuzdulást, hogy a Nyuli áldozata - ügyvéd volt?

Az azonban mindenesetre üdvös volna, ha e szenzációs verdikt által okozott feljajdulás megértetné esküdt uraimékkal, hogy a verdikt nem hangulat.

*

Szükség van különben az effajta szenzációkra. Kínában nagyon nehezen fejlődnek az állapotok világháborúvá. Még nagyon is messze van ahhoz, hogy a diskurzusokra témát adhasson. Valami rágnivaló meg mégis kell az embereknek. Nagyvárad olyan kihalt lett, hogy olykor kedvünk volna visszahívni a német zengerájokat.

A népszínházi tagok visszaszívott hangverseny[é]ért mégsem búsulnak nagyon. Ezek a szíves vidéki expedíciók nagyon lejárták magukat.

Meg aztán tegnap este óta ismét itt danolnak Dankó Pistáék. Akinek nem telik tengeri fürdőre, meghallgathatja a Göréék tengeri nótáját, s emellett sikerülten elálmélkodhat azon, ha bor vón az tengör… Bizonyára könnyebben akadnának önkéntesek a Kínába induló hadihajókra… Melyhöz hasonló lyókat kívánunk!

Szabadság 1900. július 1.

248. SZÁZ BÚJDOSÓ CSALÁD

Kanadába utazó román zsidók

Jobbra-balra a kígyózó sínpártól arany kalásztengert renget a szellő. Suhintó kaszákkal munkál a föld népe, a nyár szorgossága izzad a mezőn.

A vasparipa kiszalad a hegyek közül. Kőszenével kedveskedik a kifáradt tüdőnek. Megizzadt, párolgó testű kaszások, hajlongó marokszedő lányok megnyújtózkodnak egy pillanatra, s utánanéznek a robogó vonatnak.

A hátulsó koldus-kocsikból kibámul egy nagy sereg ember. Révedező, szomorú szemek tekintenek végig az arató pusztán, hol téli kenyérért izzadnak szalonnával s száraz kenyérrel fűtött embergépek, s hol kenyeret ad, kínál a tarolásra váró földhát…

A vonat elrobog, a kőszénfüst leszáll, a porló, tarlott föld porával egyesül.

Az első kaszás hajlott derékkal vág bele a ledőlt sűrűségbe, a déli naptól eltikkadt leányok szuszogva szedik a markot tovább. Egy kévekötő, elaszott alak szitkozódva sóhajt föl:

- Hogy kucsíroznak, vonatoznak az urak, míg a szegény ember a lelkét dolgozza ki!

A vonaton pedig, ott hátul a koldus-kocsikban, földönfutó, üldözött, hazátlan emberek szorongnak. Száz hazátlan zsidó család. Nézik a téli kenyérért izzadó pór embereket. Nézik irigy, bánatos szemekkel.

- Boldog emberek! Ezek, lám, kapnak földet, melyet verejtékükkel megáztathatnak. Ezeknek szabad a mindennapi kenyérért dolgozni. Nekünk ehhez nincs jogunk. Verejtékező, munkás nyáron üldözött vadakként kell rohanni az ismeretlenségbe. A következő gyomorkorgásra nincsen kenyerünk, a következő éjszakára nincsen egy talpalatnyi fejpihentető helyünk…

A nagyváradi állomáson egy kis pihenőre megállt a vonat. A perronra kitódult a bújdosó csapat… És lefolyt a megható jelenet. A hazátlan, kiüldözött embereknek könny gyűlt a szemükbe. Őket, a nyomorult, kergetett, üldözött emberlényeket itt, az ismeretlen helyen meleg szívek, könyörületes karok várták.

A nagyváradi ortodox és neológ hitközségek irgalmas lelkű vezetői jöttek ki elébük.

Az első, szomorú üdvözlés után megnyíltak az összeszorult szívek. Panasz-szó nem hangzott, csak siralmas igazság. Üldözték, sanyargatták őket azon a földön, melynek ők hű, munkás polgárai voltak. Nem volt nyugvásuk azon a földön, melyben meghalt kedveseik nyugodnak. Áldoztak észt, erőt, munkásságot, vért, s a viszonzás egy koldusbot, amit a kezükbe nyomtak, s egy útlevél, amivel elbújdoshattak.

Megdöbbentő volt az a kép, amit lefestettek. Mindannyian erős, intelligens, munkakész emberek, tanult iparosok, kereskedők. Olyiknak kezében volt a katonakönyve is. Oláhország így fizeti ki a katonáit…

Tudják-e, sejtik-e ezt a kocsiba zsúfolt apróságok. Kis fiúk, leányok oláh nyelven kérik az irgalomkenyeret édesanyjuktól. A sápadt, álmatlan asszonyok oláh nyelven beszélnek itt is.

- Hova mennek - kérdi tőlük Kecskeméti dr. főrabbi.

- Kanadába…

Mennek egy nagy útra. Fillér és kenyér nélkül. Ott pedig várja őket már a nyomor…

Nagyváradtól Püspökladányig velök utazik a nagyváradi ort. hitközség megbízottja, Jungreisz is. Kiosztja köztük a száznyolcvan forint adományt, mit nagyváradi hitsorsosok adtak össze.

Benn a kocsikban kenyeret majszolnak a mit sem tudó apróságok. Minden szelet kenyér más sütésű: úgy kapták az úton irgalmas szívű emberektől…

Felmegyünk a kocsikba. Kíváncsian néznek reánk a sápadt arcú asszonyok, gyermekek. Egyik-másik látogató krajcárokat osztogat.

- Multsám! - Oláhul köszönik meg az adományt.

Megszólal a kalauz füttye. Beszáll a kergetett csapat. Könnyes szemmel, hálálkodva köszönnek a férfiak. Mikor a vonat elindul, kalapokat, zsebkendőket lobogtatva kiáltják:

- Éljen Ferencz József, Magyarország királya!…

És megkapja egy névtelen, könnyet szívó érzés az ember szívét. A szánalomnak, dühnek keserű egyesülése. Ezeket a derék, munkás embereket kirúgott kutyákként kergetik ki szülőhazájukból. Kikergeti egy olyan nép, mely őrült hazudozásaival az emberi jogokról belármázza az egész művelt világot. Mely siránkozik magyarországi testvéreinek rabszolga helyzetén. Mely perfid viselkedésével megérdemelné a művelt, liberális államok leszámoló fellépését. Az európai kormányok pedig hallgatnak. A huszadik század elején kirugdalt emberek bolyongják végig családjaikkal együtt hontalanul a világot, s vesznek el nyomorultul az ismeretlen messzeségben.

A vonaton pediglen mások is utaztak. Hosszú hajú, tüszős oláhok. Valahonnan, alsó-Biharból. Itt élnek közöttünk évszázadok óta, de a mi nyelvünkből egy szót sem tanultak meg. Az egyik oláhul inti társát, ki be akar szállani:

- Ne ülj oda. Ott zsidók vannak.

Ezekért a mártírokért hisz bennünket az egész világ barbár zsarnokoknak. Ezekkel szemben kell védelmezni magunkat milliónyi áldozattal!…

S ezek az oláhul lármázó tüszős alakok bámulva néznek a szomszéd kupék ablakaira, ahonnan jó messziről is hangzik a kiáltás:

- Éljen Ferencz József magyar király! Éljen Magyarország!

Szabadság 1900. július 4.

A. E.

249. HITELES TÖRTÉNET

Valamelyik Szamos menti faluból írást küldött nekünk egy ifjú ember.

Naiv az írás. A fején ez van: hiteles krónika. Falusi történetet ír az ifjú ember. El is temettük már valamelyik papírkosárba…

Mert hát lehetetlen kis mesét akart elhitetni velünk az ifjú. Hogy a Julis leányzó szerelmes egy ifjú testvérpárba, de nem tud közöttük választani. Próbát csinál velük: semmi eredmény. Mindkettő deli, derék, becsületes. Végre a Julis leányzó beleugrik a Szamos vizébe, a két ifjú utána, s belefúlnak mind a hárman, ámen!…

Az ifjúnak természetesen nem voltunk hajlandók elhinni ezt a kis hiteles történetet. Ezért dobtuk írását a papírkosárba.

Nem azért nem hittük el, mert a lapokban szó sem volt róla. Nagyon sok dolgot nem írnak meg a reporterek. De nem hittük el egészen más okból. Ezt a históriát ugyanis olvastuk már egy a hatvanas években termelt parasztnovellából. A Szamos menti ifjú is ebből olvashatta. Nem mondjuk, hogy most. Valamikor. Most aztán a kis falujába hogy hazament, megkapta a szabad indulat, az a hangulatos falusi érzés, amit jól ismerünk mindnyájan vidékre csak ritkán kerülő városi emberek. S az ifjú megírta még egyszer a jámbor hatvanas évek meghatóan együgyű novellatémáját. Hogy pedig a közléséről biztosabb legyen, ismerve az aktualitások mai becsét, odaírta a cím alá: hiteles történet…

Ifjú ember a Szamos menti faluban, maga nagyon ifjú lehet még. Ezért méltán is irigyeljük. De maga szörnyen felült - a hangulatának!…

Ifjú ember, a szépséges Julis leányzó sohasem volt novellahősnő. Akkor sem, amikor a maga novelláját először megírták. Julis leányzó erős, egészséges lány volt mindig. Nyafogó, epedő, szerelmes hölgynek a főváros aszfaltján népies-nemzetieskedő író urak tették meg. Julis ártatlan a dologban. Az ő forró vére felgerjed bár sokszor, de bele nem bolondul a szerelembe. Sőt szeret rövid egymásutánban több deli legényt is. Persze mindegyiket igazán. De Julis sem Szamos menti, sem érmenti, sem semmiféle menti faluban nem ugrik a vízbe azért, mert két legényért egyformán eped. Vagy boldogítja mindkettőt, vagy keres egy harmadikat. Vagy férjhez megy ahhoz, amelyik már kiszabadult a sor alól, vagy nem hagyja epekedni az ügyesebbiket. De vízbe nem ugrik a szerelem mián. Julisék egyáltalában nem ismerik azt a szerelmet, amit reájuk kentek a népies írók.

Ifjú ember, magát a falusi hangulat szédítette el. Nem ismeri a Julist, és a Julisról ír mégis.

Ha már okvetlenül szerelmes históriát akar írni, ne ott keresse a tárgyat. Az emberek falun egészségesek. A nemi vonzódás a bomlott idegű, városi embernél dúslakodik a változatokban. Az irodalomban, különösen a szerelmi irodalomban ismét a halvány Miranda grófnőké s a viharos keblű őrgrófoké a jövő.

Ha aztán önnek, Szamos menti ifjú, megerősödik a tolla - írhat sikerült szerelmi csel szövényeket, ha lesz, aki elolvassa.

Hiteles történeteinek hősnői azonban ne a piros-pozsgás, erős derekú Julisok legyenek. Mert Julisék egészséges emberek módjára, egyszerűen szeretnek. Miranda grófnőék csinálják a regényeket. S az a szép dolog, ami regényes!…

Szabadság 1900. július 5.

ae.

250. HÉTRŐL HÉTRE

Egy csöndes alkonyatkor, egy órai hűsölés után kiszálltam a Körös habjai közül. Elálmosított a fürdés, s kivételesen álmodtam is.

Egy kissé fantasztikus álom volt. Ismeretlen vidéken jártam. A föld kopár volt körös-körül, s a nap olyan perzselően sütött, hogy minden élet elfonnyadt.

És víz nem volt sehol. Jött pedig a pusztára három szegény vándor, akik szörnyen tikkadtak valának. A nap rátűzött meztelen fejükre, s ők elalélván a földre estek.

Nagyon megszántam a szegényeket. Íme azonban két mennyei lény jelent meg. Szólt az egyik:

- Ne hagyjuk őket elveszni.

Szól a másik:

- Az elsőt nem bánom. Dölyfös és fösvény.

- Kegyelmezz a másik kettőnek.

- A második is gonosz. Azért zarándokol most, azért imádkozik, hogy felesége mihamar meghaljon.

- És a harmadik?

- Azt kivezetem innen.

A harmadik vándor feleszmélt egy percre, maga előtt ezer lépésre hömpölygő vizű folyót látott. Őrjöngve kacagott fel, s elrohant. A másik kettő pedig tovább aszalódott eszméletlenül a napon.

Ahogy nézem tovább: im’ egyszer csak látom, hogy már négyen vannak. Mellettük van kikötve a két mennyei lény is.

Szól pedig egy túlvilági hang:

- Aki pedig akármilyen gonosz élőlénytől is az üdítő italt megtagadja, aszalódjék maga a gyilkos napon!…

A két vándor pedig fölkele, s hasonlóan miként az első, rohant a folyó felé.

A mennyei lények pedig sírva sülének meg…

…Remélem, elég kegyes formában mondtam el a vízvezeték ügyéről a szerény véleményemet.

*

Egyetlen vigasztaló van ebben a rettenetes kánikulai melegben. Az ember gondolkozó szerve kipiheni magát. Olyan szükség van erre most. Egypár szegény agyvelőnek pedig jobb is, ha végleg elpihen. Az a szegény, bűnéért keservesen bűnhődött ember is megpihen most már, kit sírjába tegnap tettek le. Őbenne, szerencsétlen kiválasztottban tombolta ki magát ennek a kornak kapzsi anyagiassága. Ő eszköz volt a megbüntető fátum kezébe[n]. Követ ne dobjon rá senki. Jól mondta, aki ravatalánál szót emelt.

“Hiszen fejünk búbjától lábunk sarkáig csupa hiba vagyunk!”

És ez így volt már a Talmud idejében évszázadokkal meg évezredekkel ezelőtt, amikor pedig még nem voltak olyan nagy igényei, olyan kielégíthetetlen vágyai az embereknek! Amikor a zsidó embernek még dísze, büszkesége volt a vallása, a nő pedig egész dicsőségét, minden boldogságát a családban, a gyermekei nevelésében találta fel. Mennyivel inkább áll tehát ez a mai korban, amikor a civilizáció meg a haladás szelleme tölti be a levegőt, ahol az igények olyan túl kényesek lettek, hogy az ember a legjobb akarat, a legnagyobb igyekezet mellett sem képes eleget tenni sokoldalú kötelezettségének, azoknak a kötelességeknek, melyeket ez a kívülről fényesnek látszó, de belülről korhadt, előítélettel teli beteg társadalom állít elébe. Csoda-e, ha a legjobb munkás, a legtehetségesebb ember is leroskadt az óriás terhek alatt és ily nehéz megpróbáltatások között? Csoda-e, ha a hamis fáklyának égető fénye megvakítja, eltántorítja, tévútra vezeti az emberfiát? Ám a vétkes, de bűnbánó ember felkiált: “ne csodálkozzatok, hogy én - aki tiszta voltam, most fekete vagyok!”

Nem énbennem van a hiba: “a nap heve perzselt ilyen feketére!” Ne ítéljetek el, nem én vagyok oka, ha bűnös is vagyok, saját barátaim vezettek a rosszra, a romlott társadalomnak hamis fénye idézte rajtam elő a feketeséget.

E feketeség immár lemosódott.

*

A Bachó István tragédiája szintén modern tragédia. Istenvertek a ma gyermekei. Hit és cél nélkül élnek. Mert az anyagiak megszerzése összerombolja az idegeiket. Vigasztalást, feledést keresnek még a beteg idegek árán is.

Szegény Bachó István, neki volt része a vigasztalódásban. Annyit vigasztalódott, hogy elveszítette az eszét…

Szabadság 1900. július 8.

251. SZENZÁCIÓ

Úgy kéne, hogy mivel már egyelőre legalább néhány ital vizünk van: ereszkedjünk térdre a kegyes jó urak előtt, s áldást rebegjenek ajkaink, mert íme, nem hagyják az urak szomjan veszni az ő népüket…

Ám fránya nép ez az újságíró nép, ugye nagy jó urak? Ezek a szenzációért élnek-halnak… Milyen nagy dolgot csináltak például abból, hogy két napig nem volt víz! Hát érdemes ezért szót vesztegetni?… Hát nincs a vendéglőkben sör és szódavizes bor elég?… Elvégre nem is modern egy vízvezeték, ha olykor-olykor fel nem mondja a szolgálatot…

Hanem a lapoknak szenzáció kell. Így mondták a kissé megszorult urak. Szenzáció minden áron!…

Szeretjük, mikor minket kritizálnak. Ha az újságírót szidják, komoly baj van, s azt jelenti, hogy elevenre tapintottunk. De másért is szeretjük. Közéletben szereplő mai urak egy-egy ilyen lap kritika alkalmával rendesen szíveskednek magukról szellemi szegénységi bizonyítványt adni. Az ilyen bizonyítvány pedig nagyon kedves és hasznos nekünk, dacára, hogy bélyegtelen.

Először, nagy jó urak, az újságírót szidni nem vicc. Ez már olyan kopott művelet, amit a bérkocsik bakjain is meguntak. Az ötlet tehát nem új.

Másodszor, nagy jó urak, méteres plakátokkal a közönséget nem lehet megmaszlagolni. A közönség botrányosan felvilágosodott. Az csak azt látja, hogy víz és egyebek helyett ő plakátokat kap - a pénzéért.

Harmadszor, nagy jó urak, a sajtónak nem lehet plakátokkal konkurrenciát csinálni - a közönségnél. Mi - tisztességes sajtó - a közönség vagyunk. A gyufagyár pedig nem azért gyártja a gyufát, hogy eladja a másik gyufagyárnak - lámpagyújtás végett.

És negyedszer és ötödször és számtalanszor ismételjük: mi kötelességünket teljesítjük, s ezt megköveteljük mindenkitől! Mi nem tagadjuk, hogy a közönség javáért egzisztálunk - az urak mért felejtik el?

Utolszor pedig, nagy jó urak, nem hajhásszuk mi a szenzációt. Azt az urak tudják legjobban.

De igenis ütjük a tiltott kockajátékokat, ha a betét a közösség bőre…

…Különben pedig köszönjük a vizet. És hogy nem ereszkedünk térdre nagy jó uraink előtt, azt annak vegyék, hogy mi újságírók szemtelenül dölyfös, szenzációt hajhászó, fránya nép vagyunk, mint azt igen ékes szavakkal el méltóztattak mondani a szombati értekezleten.

Végül, ebben a pillanatban töltöttem meg egy poharat a kegyesen megnyitott vezeték vizéből. E poharat hálatelten az Önök egészségére ürítem!…

Szabadság 1900. július 10.

ae.

252. GALÁDSÁG VAGY HÜLYESÉG?

Ne tessék hinni, hogy a néppárt hivatalos orgánuma antiszemita. Dehogy! E néppárti papiros olyan türelmes, mint egy szamár. Nem izgat, nem gyanúsít: egyszerűen objektív módon tárgyalja a nagyvilág szenzációit.

Állítja talán ő, hogy Konitzban talmudista zsidók keresztény vért ontottak?… Dehogyis állítja! Az Alkotmány derék, becsületes lap. Főelve: a keresztényi szeretet…

K. Mit csinál hát az Alkotmány?

F. Az Alkotmány hűségesen regisztrálja a Deutsche Tageszeitung cikkeit a konitzi gyilkos ságról.

Van ebben valami megszólni való? Hát tehet arról az Alkotmány, hogy ez a német lap, melynek már 23-ik közleményét regisztrálja, határozottan azt állítja, hogy a “zsidó titkos könyvek” parancsolják a keresztény vér ontását?…

Hát az Alkotmány mondja ezt? Nem. Ugye, hogy nem? Ezt a Deutsche Tageszeitung mondja. Az Alkotmány egy árva szót sem fűz ezekhez a cikkekhez. Ő - regisztrál… Regisztrál némán, türelmesen, keresztényi szeretettel…

Az egész komédiából ez az egy az érdekes. A Deutsche Tageszeitung vádolója bizonyosan vagy őrült, vagy gazember…

És a kedves regisztráló?… Ő nem vádol… Ő türelmes és keresztényi szeretettel teli!… Mit szóljunk neki? Viszonozzuk az ő keresztényi szeretetét hasonlóval. Jóhiszeműségét jóhiszemű séggel.

Mi se vádolunk. Csak regisztrálunk. Regisztrálunk pedig két igazságot.

Az egyik: aki tudatosan hazudik, az galád…

A másik: aki ismert hazugságokat elhisz, az hülye…

Szeretettel engedjük, hogy ő maga válasszon!…

Szabadság 1900. július 14.

ae.

253. HÉTRŐL HÉTRE

Az idő… Hogy ismét az idő?… Hát persze, hogy az idő!… Szeretnők tudni, miről volt ezen a héten többször szó, mint az időről?… És nem is olyan kis dolog ám ez! Voltaképpen a gyomor és az idő kormányozza a világot. Jó gyomrú ember sohse csinált forradalmat. Ha a gyomor jól emészt, és van mit emésztenie - békés és nyugodt a kedély. A világ rendje dicső, az élet szép, s a városi vízvezeték a modern technika legcsodásabb alkotása. Viszont szép, ragyogó, derűs időben dinamitmerényletet a leggyűlöltebb falusi jegyző ellen sem követtek el. Nyugodtan pihegünk a Müllerájban, nem zúgolódunk, ha Szeréna kisasszony jó félóráig várat a fagylalttal, megisszuk a Körös vizét a vízvezetéki helyett, s elhisszük emellett, hogy gondnokságot érdemlő vízpazarlók vagyunk.

Ilyen jó az idő. Hisz méltóztatnak emlékezni ama borzalmas regényekre, melyekben korom sötét, kísértetes az éj, haragos, vad fellegek cikáznak az égen, s Arthur görcsösen szorítja jobbjában a gyilkoló fegyvert. Hát ilyen az idő. Egész héten kellemetlenkedett. A legjobb gyomrú embert is elkeserítette. Hogy pedig a térzenét ismét elmosta, azt felesleges Önöknek mondani, kik ismerik térzenei kísérletek című, hetenként kísértő újdonságunkat…

*

Ofen-Pesth és Grosswardein. Ami bűn és piszokság a napok folyamában felmerül - azt mind egy helyről kapjuk. A Grosswardein forrása egy az antiszemitizmuséval. Lueger úr boldogítja velük néppárti fegyvertársait. Nem tudom, úgy van-e más is vele, de szörnyűségesen látom nyúlni a reakció kezét. Az idők jelét mindenütt. Még a legparányibb esetekben is… Nordau mondja ijesztően okosan: különös sajátsága a mi korunknak, hogy az emberek vagy radikálisok, vagy reakcionáriusok. Konzervatív nincs köztük senki. A mostani állapotokat fenntartani senki sem akarja… Ez a kétségtelen igazság óva int bennünket a védekezésre. Akik hiszünk abban a dogmában, hogy az emberi haladás visszafejlődést nem ismer - tartsunk össze keményen.

Ha ellenségeink konzervatívek lennének, az opportunus liberalizmus is elég volna. De ellenségeink reakcionáriusok, nekünk tehát kötelességünk radikálisoknak lenni. Radikálisoknak főként azokkal szemben, kik galádul támadják magyarságunkat s vele együtt fő erősségünket, az erős liberalizmust. Ne várjuk meg, míg Wien Wedin lesz. Luegeréknek az sem fog ártani…

*

Vucskics tisztelendő úrnak hálával tartozunk azért a kis leckéért, amit a közgyűlésen a hírlapok ellen agyarkodóknak adott.

Erről a dologról már elmondtuk a véleményünket. Most csak ismételhetjük, hogy a vízvezeték most elég bő vize sem képes annak a három víztelen napnak szégyenét lemosni.

*

A színügyi bizottság elérte célját. Jó. Legyenek a tisztelt bizottsági tagok korlátlan urak, de aztán ne csak urak, hanem felelősei minden hatáskörükbe eső színházi dolognak.

Őszintén megvallva, egyáltalában nem vagyunk barátai a színügyi bizottságoknak. Bizonyos haladás ugyan a színházi dolgok bürokrata módon folyó városi kezeléséhez képest, de azért garanciát nem nyújtanak.

A színügyi bizottsági tagok - pláne minálunk - egyébként disztingvált úri emberek, de azt bizonyára nem arrogálják maguknak, hogy a színművészet ezerszálú bogozott csomóját penecilus nélkül ki tudják bontani. Ha van valami égető kulturális feladat, az: a vidéki színészet államosítása. Kivenni az ellenőrzést, dirigálást az avatatlan, dilettáns kezekből. Nem a mi színügyi bizottságunkra vonatkozik ez, melynek működése iránt a legnagyobb bizalommal vagyunk eltelve. Ez általános igazság. Mi a mi színügyi bizottságunkba[n] annyira bízunk, hogy előre is a legnagyobb éberséget és érdeklődést ígérjük működése iránt…

Szabadság 1900. július 15.

254. VIDÉKI ERKÖLCS

Vidéki erkölcs. Szegeden egy csinos menyecske, akinek a férje hivatalszolga, rossz útra tért, s a legényeket az utcán fogta. A bűnön rajtakapták, s a kihágási bíró elé állították, aki egynapi fogságra és 20 korona bírságra ítélte. Az ítélet felolvasása után a bíró a szemrevaló menyecskétől azt kérdezte, hogy a bírságot kifizeti-e avagy leüli? Amire az asszony azt válaszolta, hogy még nem tudja, mert előbb megbeszéli a dolgot - az urával.

Egy fővárosi lap írta meg ezt a kis hírt.

Voltaképpen az eset csinosnak és érdekesnek mondható. Ám a pesti lap azt tartja a legérdekesebbnek benne, hogy - vidéki. Hát neki ezért legyen érdekes.

Mi sohasem hirdettük, hogy erkölcsösebbek vagyunk, mint a pestiek. Pedig ha jogunk lett volna rá, bizony Isten szívesen hirdettük volna. De hát nem volt jogunk. Csodáljuk, hogy ez ott fent újság. De hát ha még újság, újságoljunk egyebeket is.

Úgy áll a dolog, hogy pesti kollégáink nagyot csalódtak. Nyári vezércikkeikben állandóan kísért ugyanis egy jó öreg mondás, hogy: Budapest egyáltalában nem képviseli az egész országot. Pesti kollégáink éppen olyan ambícióval szidják le az imádott fővárost, mint ahogyan büszkélkednek fővárosi voltukkal. De ezt a naivok nem tudják. Felülnek hát e szimpatikus öngyalázkodásnak.

Hát persze nem így van. A becézett, kedves székesfőváros egészen méltóan képvisel bennünket. Egészen méltóan. Mi akartuk így. Erkölcsökről beszélvén, mondjunk egy illő hasonlatot. Úgy tettünk Budapesttel, mint kikapós pénzember szokott. Nagyon öltözteti választott hölgyét, pedig nem az a vágya, hogy nagyon fel legyen öltöztetve. Csalódtunk mi is. Szívünk választottja becsapott bennünket. A kis pénzünkért kétes értékű remunerációt kapunk csak. A szépen felöltöztetett Budapest nyakunkra ült, vagy orrunknál fogva vezet. Magunktól már mit sem tudunk tenni.

Egy darabig hetvenkedtünk, most már beletörődtünk mindenbe. Élünk Budapesttel, Budapestért és Budapesttől. Amink van, odavisszük. Onnan kapjuk viszont kis költőpénzünket drága áron. Onnan kapjuk a gallérmintát, a politikát, az elveket, az erkölcsöt, még a nyelvet is. Ma már a hortobágyi csikóslegény is ékes pesti zsargonban társalog.

Mi nagyon sok, a fentihez hasonló csinos esetről tudnánk újságolni. Csak egy hétfő napi rendőri szemlét kellene megírnunk, itt, Váradon… De minket ezek az esetek nem lelkesítnek stilizált hírekre. Még statisztikára sem. Ettől legjobban félünk. Ez esetleg azt igazolná, hogy ilyen erkölcsös történeteink nekünk még tán bőségesebben vagynak. Mert hát mi is büszkén hangoztatjuk a fővárosi színvonalt!…

…Végezzünk avval a kis korrekcióval, hogy a vidéki erkölcs nonsens. Mi erkölcs tekintetében is fővárosi színvonalon állunk, és hogy a szegedi eset igen sok helyütt nem is eset, hanem - polgári házirend…

Szabadság 1900. július 21.

ae.

255. HÉTRŐL HÉTRE

Ez itt már majdnem valódi kánikula. A kimerítő, lankasztó, de mégis témákat kereső. Ami felfújható, felfúvódik, pedig szörnyű nehéz munka ez ebben a melegben. Na, de újságot író mesteremberek nem sajnálják a tüdőjüket.

Egy rendeleten nyargalt a penna a héten. Egy rendeleten, mit a fantázia szült. De téma volt… És olyan eseménytelen ez a kánikula… A rendelet gordiusija meg van oldva már, de témára még mindig szükség van. S a kibontott fonalat most már meg összebogozzák. Nagy könnyelműség. Kivált azoktól, akik nem semmit, de a meglevőnél állítólag többet akarnának. Megjárják, ha aztán csakugyan csomót csinálnak, no, vagy beszéljünk világosan: statisztálnunk kell egy lehetetlen ünnepségen! A liberalizmus is csak a barátaitól fél, az ellenségét még mindig legyőzte…

*

A generális volt a vendégünk. Gyakran felkeres bennünket. Ha látjuk, mindig megörvendezteti szívünket az ő fiatalossága. Bámulatosan fiatal maradt szívre, észre. Memóriája hosszú és biztos. Abban a bizalmas körben, melyben az estét töltötte, nem tudtak eléggé csodálkozni ezen a memórián. A generális kedélye is ruganyos. Anekdotázott kedvvel, szívesen. Lehet, tán az otthon levegője frissítette úgy meg. Hej, mi azt szeretnők, nagyon-nagyon sokáig legyen ilyen friss!…

*

Mi, kik csak nap- és Körös-fürdőt veszünk, estenként-estenként vágyva vágyunk pihenve felfrissülni. A parti korzón tíz órakór már alig-alig járnak. A fehér úton csendben ballagunk. Alig szól valami nesz, mint a Körös csobogása. Kedvünk jön ilyenkor elbotorkálni a Széchenyi tér bólingató fái, sűrű bokrai közé. Ide tódul a messzi liget minden friss levegője. A fák közül kifénylik a világos kioszk. Lent hívogató gesztenyefák, félig megvilágított asztalok. Szinte elkülönítve érezzük magunkat a világtól ebben az isteni csendben. A kioszkban s előtte sokan ülnek, de mindenkit csendre hangol ez a csendesség, s valami lágy poétikus hangulattal telünk el… A vármegyeház órája tizenkettőt kongat, a liget felől erős szellőáram csap felénk, a gesztenyefák megmozdulnak! Messziről cigányzene szól, s mi álmosan, lehűlve ballagunk haza… Így nyaralunk mi, itthon maradtak…

Ebben a melegben aligha sokan olvasták Brunner Mór esetét, ami pedig igen különös eset. Talán emlékeznek még rá, hiszen sokat írtak róla. Brunner Mórt több ízben elítélték. Már harmadfél éve ül vizsgálati fogságban, s a végleges ítéletet most hozzák meg felette. Brunnert felmentették.

Bűne nem érdekel már bennünket. Nem is volt bűne, ezt bizonyítja a végső ítélet. Egy szegény nevelőnőnek házasságot ígért. Elvitte mulatni, s visszaélt - az ítélet után így kell mondanunk: állítólag - a szegény hívő lány helyzetével. No, hát nem bűnös. De mi lesz az ártatlanul kitöltött harmadfél évi fogsággal?

Vannak esetek; mikor az ember nem szabadulhat meg attól, hogy ne kételkedjék. Ilyenkor a békés, hívő polgár is azon tűnődik el, hányszor nem igazság az igazság…

Szabadság 1900. július 22.

256. UTAZÁS A TRAVIÁTÁK KÖRÜL

A traviáták beléptek a művelt közönség tisztességes szalonjába. Talán túlságos zajjal is - a helyi sajtó jóvoltából.

Nem jezsuitáskodunk. Mi ennek a bevonulásnak örülünk. A társadalom a formák összetétele, s a jól megválasztott forma mindent helyesít[!].

Mi magunk is tisztában vagyunk vele, hogy a lap nem alsó gimnazisták s éppenséggel nem tudásszomjas bakfisok számára íródik. Hivatása a társadalom minden problémáját megfogni. Készül felnőttek okulására. Célja igazság mindenekben s tisztaság - ha lehetséges a szemétdombokon is. A lapot író pennát sok minden félrevezetheti. Álszemérem, tekintély, régi hazugságok. A penna azonban legyen erős. Ne tévessze el az igazságot, és ami fontos: a formákat kivált.

Egy és az napon két menetben kísértenek az új vendégek.

Az egyikben szánandó Maszlovák. Drabantok kísérik ki őket a városból. A másikban csatangolva repdeső lepkék, kik beleverődnek könnyen piruló arcokba is.

Az első menet nézőjének a szíve, a másodikénak az ökle szorul össze, de mind a kettő szidja… A társadalmat?… Az eredendő csúnyaságokat? A nagyvárosok szükséges kloakáit? Dehogy. A főkapitányt.

Ismételjük: nem jezsuitáskodunk. Ha ezt akarnók, kitérhetnőnk ilyen útjelző ösvényre: a kérdés nagyon kényes, nem lehet vele a nyilvánosság előtt foglalkozni stb. stb. De nem tesszük. Sőt, állítjuk, hogy a kérdés igenis a nyilvánosság elé való. Ha úgy fogják meg, mint én, ki számítok arra, hogy ez a néhány sor az avatottságra még gyenge kezekbe kerül. Óh, kérem, hányszor olvashatunk nagyon illedelmes formában salakosabb aljú témákat is - a színház rovatban. Ezt sem értik meg a nem avatottak, pedig a hősök itt is legtöbbször traviáták, ha nem is fordulnak meg a fenti két menet egyikében sem.

Az első menet nézője hát Maszlovát siratja - a humanizmus szent nevében, s ugyane jegy alatt szidja a főkapitányt. Miért? Mert rendőrökkel és gyalog kísérteti ki őket. Miért kísérteti? Mert nekünk van már elég Maszlovánk. S miért gyalog? Mert máskülönben az egész ország Maszlovája ide csődülne, ahol egyebek mellett ingyen is lehet kocsikázni. A főkapitánynak nem célszerű divatos morál- és szociálteóriák szerint kísérletezgetni. Nem is ér rá. Tőle csak azt kívánhatjuk, hogy a kevésbé tetsző szabályrendeletek paragrafusait betartsa. A többit elvégzik helyette a papirosfogyasztók. Ő nem lehet lovag a Maszlovákkal szemben, csak: főkapitány. Mert igaz, hogy a Maszlovák is nők, de hát mikor olyan botrányosan s nagyon - nők!…

A másik menetben éhesek a pillangók. Az éhség pedig szörnyű. Az bizonyos, hogy pillangókra szükség van. A teremtés a hernyónak is szerepet szánt. A viperának is; mindennemű csúszó és mászó állatoknak. És a pillangóból meg-meg ismét csak hernyó lehet, mosogató szolgáló sohasem. Ezt tudják jól az avatottak. És mit csináljon a pillangó, ha éhes? Ennivaló után jár, amint az a pillangónak módjául adatott.

És a pillangónak, főként az éjjelinek, sok ellensége van. Elsősorban a nappali lepke, mely elszedi a táplálékot előle. Ezt szintén jól tudják az avatottak. Mivel pedig az éjjeli pillangó őszintébb állat a nappalinál - a nappalit tessék ne[m] szidni, hanem megrendszabályozni. A nappaliból még mindig lehet ouvrière indépendante. Más munkakörben természetesen.

Szóval Maszlovára, ha nincs szükség - dobassék ki. Amelyikre pedig szükség van - azt ne bántsuk, csak ellenőrizzük!

Ellenben csináljunk clausus numerust, s vágjuk le a nappali lepkéknek, e szapora kétéltű lényeknek csinos, de mindenképpen veszedelmes szárnyait…

A traviáták körül pedig utazhatunk, de nagyon csínján…

Szabadság 1900. július 25.

ae.

257. HÉTRŐL HÉTRE

Sasa királyfi mit gondolt magában: eljegyzett egy asszonyt, kinek korát legjobban így határozhatjuk meg: húsz és ötven év között. Unalmas, balzaci idézetek helyett, valljuk be, hogy könnyen megértjük a dolgot.

Sasának nem lehetett már bizalma csak Draga asszonyban. Viszont Draga asszony eléggé méltányolta a bizalmat. S a kölcsönös bizalomnak szép frigye e frigy. Rossznyelvű emberek sok mást összebeszélhetnek. Milán király például bizonyára másként beszél róla. De ez nem a valóság kritikája, hanem a tapasztalatok hallucinációja. Egyébként éppenséggel Milán az oka, hogy Sasa nem az apja fia…

*

Kínában olyan cudarul össze vannak kuszálva a dolgok, hogy kezdenek senkit sem érdekelni. Ki él, ki halt meg? - nem is sejtjük. Egy bizonyos, hogy a mi csinos követségi palotánknak lőttek. Pedig hogy örültünk neki nem is olyan régen.

Ám nem mindenki veszi ilyen könnyen a bokszeriádákat. Berlinben például két heves vérű német ifjonc majd holtra vert egy jámbor kínait, akinek egyéb vétke nem volt a copfjánál.

Copf, copf… Nem akarok régi vicceket feltámasztani.

Az a biztos igazság, hogy úgy rabolni, mint a civilizáció, egy abruzzói brávó sem tudott. Persze a nagyhatalmakat nem lehet felrúgni.

Licius [!] filozófus, hogy szólnál ezekről a dolgokról, ha élnél? A te copfos fejed többet gondolkozott, mint az európai hadseregek mindenkori tábornokai… Láttál idődben sok emberi badarságot, de eleget nem. Még egy hiányzott, de te ezt már csendes nirvánádban meg sem sejdíted.

Látnod kellett volna Tiencsin utcáit végigborítva copfos holttestekkel. Látnod kellett volna, azt a vadállati tobzódást, amit a győzedelmes katonák műveltek. Hallanod kellett volna az égő házakban bennszorultak rémes ordítását. S tudnod kellett volna, hogy mindez az európai szent civilizáció nevében történik…

*

Mert szép dolog is a civilizáció, és felséges fogalommá vált e szó: Nyugat. Tegnap éjjel például hatszázharminc éhező zsidó dicsőítette ezt a szépséges civilizációt.

Igaz, hogy a civilizáció áldozatokat is kíván. A hatszázharminc és még néhány ezer zsidótól például azt a csekélységet kívánja, hogy pusztuljanak el nyomorultul, éhen…

Mert a civilizáció kényelmes vadállat. Támadni nehezen jön kedve. De szívesen magához parancsolja, akiket fel akar falni. Különösen, ha útjában vannak.

Én nem látok különbséget a barbár Románia és a civilizált Nyugat között…

Szabadság 1900. július 29.

258. TÖRÖTT LÁB

A lábaimmal igen meg vagyok elégedve. Eltekintve attól, hogy néhány évvel ezelőtt egy februári csolnakozás alkalmával belepottyantam volt légyen az ecsedi láp jeges vizébe, s ennek folytán öt hétre megbénított a köszvény - dicsekvés vádja nélkül mondhatom: a lábaim szolid, polgári és megfelelő lábak.

Önöknek - kegyes olvasók - nem kell bizonyítanom, hogy az ember lábakkal születik. Hugo Viktorék rettenetesen komoly ódákat írtak arról, hogy a szabadsághoz mindenkinek joga van. És Hugo Viktorék evvel a primitív ötlettel pénzt is szereztek.

Nem vagyok kincs-szomjas individium [!].

Ha az volnék, a lábakról írnék ódát. A lábak! lábak!… Micsoda szerep jutott ezeknek az embe riség történetében!… Győzedelmes és vert csatákat egyaránt a lábak csináltak, s mondhatom Önöknek - kegyes olvasók -, hogy a lábak többet szerepeltek a históriában, mint példának okáért - a koponyák!…

…Most aztán ezekkel a történelmet csináló lábakkal elindulok sétálni. A séta tudniillik a lábak glorifikációja. A járás igen jól esik, s én ezerszeresen lekötelezettnek érzem magam t. lábaimmal szemben.

Kezdek gondolkozni, sőt filozofálni. Eszembe jut, hogy a világ haszontalanság. (Ez néha ti. eszébe jut az ember fiának.) Ezen a világon senki sem tölti be híven e hivatását. És hogy ez így van, s ennek fő-fő oka az emberi állat feje. Ez csinál minden galibát. Ha nem volnának fejeink, igen meg tudnánk férni egymás mellett.

És hogy ennek dacára sem faljuk fel egymást, a lábainknak köszönhetjük. Szóval: egyedüli vigasztalónk a földi életben a láb… Lám, milyen kellemes sétában volt ma is részem általa. Sőt, filozofálni is megtanított. Mivel hálálhatnám meg ezt emberséges lábaimnak?… Hopp! Megvan!… Íme, most indult ki a közúti vasút kocsija a fürdőbe. Felszállok, kiviszem a lábaimat fürödni.

A zseniális ötletek jóleső tudatával pihentetem cipős barátaimat a kocsiban. Na, csakhogy egyszer alkalmam van a jóságukat viszonozni!…

Míg én elmerengek, szembe jön egy másik vonat. Nekirohan az én vonatomnak.

Én kiesem. Belebotlom az egyik sínbe. Szeretett lábaim a kerekek alá kerülnek, s másfél perc múlva azon veszem magam észre, hogy nincsenek lábaim…

Könnyeket sajtoló riportot nem akarok Önöknek írni kegyes olvasók, de képzelhetik, hogy az ügy kissé kellemetlen. Az embernek elvesznek a lábai, s ennélfogva túlságosan érzi a fejét. S ami legjobban bánthatja az embert: inába sem szállhat a bátorsága, mert inai lábaival együtt eltűntek…

Ugorjuk át azt a néhány röpke hónapot, amit a kórházban töltök, s lépjünk be a törvényszék tanácstermébe. A törvényszék nekem négy százas bankót szavaz meg károm téríteni…

Evvel aztán be is fejeztem kis szereplésemet. Fej nélkül még lehet karriert csinálni, de láb nélkül soha…

Mi maradt hát az én számomra?… A tolószék és a bosszú. A bosszú a széket kitolatja a közúti vasút mentére. Ott aztán naponként szemlélődöm. Nézem az éplábú embereket, amint könnyelműen kapaszkodnak fel a kocsira, s reménykedem. Önök - kegyes olvasók - sejtik, hogy miért reménykedem…

S ha önök sejtik, és a közúti vasút úgy akarja, nemsokára az egész sín mentén tolószékek fognak állani. És a közúti vasút nyugodtan ütközhet tovább. Ha levágja a lábainkat, ugyan ki lábatlankodhatik neki?

Szabadság 1900. augusztus 4.

ae.

259. MI AZ OK?

Őszentsége azt állítja, hogy a vallástalanság. Mivel pedig őszentsége csalhatatlan, mondjuk mi is, hogy a vallástalanság.

Bresci és kollégái vallástalanok. Aki vallástalan, az leszúrja, akit leszúrhat. Szegény Umberto a vallástalanság áldozata. A vallástalanság az ok.

Okvetetlenkedő emberek azonban arra is kíváncsiak, hogy mi az ok oka? Hogy lett ilyen nagy hatalom a vallástalanság? Miért nem imádkozott azalatt Bresci, míg vad keze királyi vért ontott?

Az emberi nyomor szomorú, vén banya. Ezer meg ezer év barázdálta be az arcát. Volt gyermek is. Volt gondtalan, csapongó. Volt ifjú szűz, telve reménnyel.

Volt harcoló amazon. Lövöldözött nyíllal, golyóval, azután kifáradt. Az égre tekintett. Olvasót pergetett, hitt és imádkozott. Mióta a világra született, reménnyel táplálták. Verejtékes homlokát fehér jegykendő simogatta sokszor. Neki voltak a legszebb mátkái. Nagyszívű messiások, világmegváltó bölcsek, irgalmas szívű félistenek. Mielőtt beválthatták volna a fehér jegykendő ígéretét - elbuktak egytől egyig. Meghaltak kereszten, máglyán és egyeben. A nyomor, ez a szerencsétlen némber, reményen kívül nem kapott semmit a földön. De nem kapott az égben sem. Talán egy percnyi megnyugvást némelyha, hogy azután még inkább háborogjon. A vallásban régen nem hiszen. Azóta már önmagában is csalódott. Nincs fiatalsága, nincs egy édes emléke, nincs reménye és nincs hite. Csak egy indulat lángol már rom-szívében: a bosszú…

Hát mi az ok?… A vallástalanság… Mi gyógyít meg?… A vallás… Ne ígérjétek a túlvilágot a halál utánra, adjatok belőle valamit most. Akkor meg fog önként halni a nyomor, s feltámad majd mint békesség a földön… De évezredek szenvedését néhány miatyánkkal és üdvöz léggyel betemetni nem lehet…

Szabadság 1900. augusztus 8.

260. EGY SZOBOR

A Zsolnay szobrára alig hisszük, hogy adott még valaki Nagyváradon húsz fillért.

Olvassuk a kimutatást a gyűjtésről, s nagyon elszomorodunk. Nem lesz ebből szobor sohasem.

Igaz, hogy nagyon szegények vagyunk. Igaz, hogy a szobormánia különben is nagy nálunk. Igaz, hogy a magyar lapok jóvoltából többet olvastunk a legutolsó ripacs tenoristáról is, mint Zsolnayról. Ám mégsem értjük ezt a lehetetlen közönyt. Az utolsó években alig merült fel parádé-ötleteink közt okosabb ennek a szobornak az ötleténél. - Az ötlet a dunántúliaké, mint ahogy Zsolnay is inkább az övék volt. A dunántúliak pedig valamivel nyugatabbra esnek, ami nálunk már jelentős dolog.

A Zsolnay szobra gyönyörű szimbóluma volna a mi sokat hánytorgatott haladási képességünknek.

Az a szobor becsületet szerezne nekünk. Az a szobor kiengesztelné egy nagy bűnünket. Azt, hogy mi csak tósztokban vagyunk rettenetes nagy demokraták, no meg a választásokon. Egyébként pedig igen kicsinylünk holmi iparosokat.

Csodálatos volt a Zsolnay zsenialitása. Olyan sikeres életet élni a mi földünkön, mint az övé: mesébe való história.

Ezt a mesét egy ércszoborral tenni valósággá - óh nagyságos magyarok - mégiscsak többet érne, mint egy éjszakai “csöndes”…

Szabadság 1900. augusztus 9.

ae.

261. KÖLTŐK KIRÁLYA

A budapesti Vámház mellett egy nyafogó pólyásbabára akadtak az éjszakázó rendőrök. Ezen kezdődött a Zoltán gyerek regénye.

Evvel végződött a másik regény is. Valami vérszegény némber ostobáskodott és elbukott. A sablonos regény végén ő összekapott egy kellemetlen kis elevenséget. Elővett egy cédulát, ráírta: Zoltán, pontot tett, s vége volt az ügynek. A peches asszonyszemély pedig ment a gyárba, vagy lehet, hogy nem is ment sehova, mert művelt, jónevelésű úri leány volt. Kellemetlenség mindenkivel történhetik.

Zoltán úrfi pedig kegyes jótevőt kapott. Felnevelték, kioktatták. Csináltak belőle tudós műkertészt.

Az aszfalton kezdte az életet, s a rózsák közé jutott - hát ez elég csinos életút.

Zoltán úr pedig maga is melegházi növény volt. Ideges, sápadt, vérszegény. Nehezen tett-vett, sok balgaságot összegondolt, s verseket olvasott. Pedig különben okos gyerek volt, mint az ismeretlen apájú gyermekek egyáltalában.

S mi lett a Zoltán úr vége?… Megbolondult, azt hiszi, hogy ő a költők királya…

Hát, ha valami csodából Zoltán úr visszanyerhetné az egészségesebb eszét, így kéne neki szólni:

- Tulajdonképpen a világon én vagyok a legkárosabb ember. Két buta fiatal jóvoltából kinn találom magam az aszfalton. Senki fia vagyok. A gerincem gyenge, a vérem kevés. Nem viselnek gondot rám, rákapok a versekre. S mert az anyám és apám famíliájában valaki rászorult a hideg zuhanyra, hát én is megbolondulok. Ördög vigye - a káros embert!…

Szabadság 1900. augusztus 9.

ae.

262. CHINORÁN

Chinorán - írja a néppárt szeretetreméltó lapja - derék Nyitra megyei község, ahol zsidót meg nem tűrnek.

Ez a keresztényi szeretet el is vevé az Égtől jutalmát, mert mint szintén a kedves lap írja - a nép munkás, szorgalmas, jómódú és néppárti…

Ezeket írja a szeretetreméltó lap. Írását kipótoljuk a következőkkel.

Igen, Chinorán derék község. Jámbor, buta tót parasztok lakják. Vezeti őket a plébánosuk. Ha azt mondhatná a népnek: gyermekeim, ha találtok olyan embert, aki az istentelen magyarok nyelvét beszéli, üssétek agyon! - a chinorániak okvetlenül engedelmeskednének.

De a plébános úr nem szól ám így. Inkább ilyenformán: maradjatok tót hazafiak és katolikusok, szavazzatok a néppártra, óvakodjatok a magyaroktól, mert azok a zsidókkal szövetkeztek ellenetek. Így szól a plébános, és így tesz a chinoráni nép. Ha az ellenkezőjét mondaná, azt követné. De a plébános úr tudja, mit beszéljen.

Én jártam már holt oláh-vidéken. Hat mérföldre volt a legközelebbi, magyaroktól lakott falu. És ebben az idegen, vad világban kaptam egy családot, mely magyarul beszél. A nyomorgó árendás zsidó családját, akinek a feje felett alighanem felgyújtanák a viskó nádját - Chinorán faluban…

Lehetett volna neki átvedleni tüszős oláhvá, s talán így jobban boldogult volna. Megmaradt ostobául magyarnak.

Chinoránban tehát nem tűrnek meg zsidót, és ezért derék, becsületes falu Chinorán. Mint ahogy a néppárt lapja is, mert minden sora a magyarság ellenségeit szolgálja: - derék és becsületes…

Szabadság 1900. augusztus 11.

ae.

263. HÉTRŐL HÉTRE

Margit, ez a szegény asszony, még mindig imádkozik. A nép élteti az új királyt. Viktor Emánuel őfelsége királyi terveit szövi. Bresci nevének naponként kevesebb újságpapirost szentelnek. A világ pedig újabb szenzációkra vár…

Bűnpártolásért könnyen lecsukják az embert. Ezek a nagystílű gyilkosok bizonyára szörnyű emberek. Lombroso hazájában azonban illenék őket őrülteknek tartani. Mert őrültek, vesze del mes őrültek, kiknél hiányzik a legemberibb vonás: nem képesek átlátni, hogy a nagy mér le gen az egyénnek nem lehet lehúzni a világot. Őrültségükben rendszer van: nem alkusznak. Agyukban az én rögeszméjére rakdossák könyörtelenül, de hibátlanul a konzekvens igazságokat, s el mernek menni a végső konzekvenciáig.

Gondolatnak bizarr és vakmerő: mi lenne, ha ezt mindenki meg merné tenni?… Mi lenne, ha az individiumok [!] eldobnák a megalkuvás elvét?… Ha a kifáradt fej revolvergolyót kapna mindig, az élni vágyó bedobná magát a gyönyörök mocsarának legsalakjáig, s a társadalmat reformálni akaró apostol mind méreggel és gyilokkal rohanna azokra, akiket a nagy átalakulások ellenségeinek tart?…

…Mi lenne?…

*

Az akáclomb haragosan zöld még. A nap még szörnyen meleg tud lenni, de a nagyobb levelű fák már betegek. Augusztus már hervasztó nyár.

Akik nincsenek beoltva hangulatok ellen, már érzik az őszi levegőt. Az élet elérte a delet, a természet alkonyat felé tart. Jön az ősz.

A robogó vonatok naponként hozzák a boldog kinyaraltakat. Ahol élet szokott lenni, már nincs holt szezon.

Mi onnan vesszük észre a dolgok fordulatját, hogy többen vagyunk. Minden napon több az ismerős arc. Még pár héttel ezelőtt alig-alig páran nyaraltunk a Mülleráj asztalai körül, ma már alig férünk. Nálunk a Mülleráj a szezon - hőmérője.

*

No, de lesz színházunk is idestova. Ettől a reménytől lázban ég minden telivér nagyváradi ember.

Megállunk valahol a színház táján, s nem tudunk eléggé gyönyörködni ebben a saját külön, felszenteletlen csarnokunkban.

Az igazat megvallva azonban: nemcsak a gyönyörködés okából állunk meg. De azért is, mert bajos egy kissé tovább menni. A sarkon homokot rostálnak. A sűrű poron csak lámpával lehet áthatolni. A bazárszoros pedig formálisan alá van aknázva.

Ha Önök - nyájas olvasók - újabban sok sánta vagy törött fejű embert látnak, jusson eszükbe a színház-viták nagy szónokainak szép mondása: a művészet áldozatokba kerül… Ezek a sérült atyafiak - áldozatok. - Igazat se mondtak, mégis betörött a fejük. Rosszban sem jártak, mégis bele kellett esniök valamelyik rejtett utcai aknába.

*

Natália, ez a szintén szegény asszony, megszűnt ezredtulajdonosnak lenni.

Az ifjú Sándor királynak zseniális ötletei vannak. És dresszírozott érzései.

A mamát degradálja, s a mama helyét az exudvarhölgy, az új királyné foglalja el.

Az ezredtulajdonosokat - tudomásunk szerint - nemigen szokták kvietálni. Még akkor sem, ha már nincsenek hadviselő korban. Mert ha a kor az ezredtulajdonosoknál is számításba jön, Draga felséges asszonyt éppen annyi joggal lehet kvietálni, mint - Natália mamát…

Szabadság 1900. augusztus 12.

264. AZ UBORKA MEGSÁRGULT

Az uborka megsárgult. Ebben az állapotában télire el nem rakható. A szezonnak vége. Helyesebben: itt az új szezon…

Elég gyorsan eveztünk ki a nyárból.

Hogy partot értünk, csak akkor vettük észre, mikor a csípős széltől borzongani kezdtünk. Akkor este volt, s mi még hozzászoktunk a szabadban való vacsorázáshoz. Felvettük hát az előkeresett felöltőt, s ünnepélyesen konstatáltuk, hogy az uborka megsárgult, s kezdődik az igazi szezon.

A tegnapi vasárnap már ősziesen festett. Az utcán kisebb volt az élet, mint máskor. A Rhédey-kertben fogvacogva működött egy válogatott rezesbanda, de művészetével nem tudta felmelegíteni a népet. Hiteles értesülésünk szerint százhuszonháromezer-kétszázkilenc pohárral fogyott el kevesebb sör, mint a múlt vasárnapon.

Fagylaltot csak az életúntak fogyasztottak. Azok pedig, akik a fürdőbe merészkedtek, dideregve bújtak a hővizű források vizébe…

Szóval: tarlóból fújdogál a szél. Szerkesztőségünkbe már öt darab őszi dal érkezett, melyekről már itt megizenhetjük, hogy nagyon rosszak.

Az uborka megsárgult, a fiumei cápa téli álomra hajtotta gondterhelt fejét, a nyári kritikusoktól elszedték a szabadjegyeket, a váradi uszodatulajdonosok viszont most bocsátják ki a tisztelet jegyeket, a sorok őszi hangulatú írója pedig könnyfátyolos szemekkel néz a felöltőtlen és télikabátatlan jövőbe…

Szabadság 1900. augusztus 14.

265. EGYMÁSÉRT

Tóth Ida megette strichnines vacsoráját, s néhány órai rángatózás után meghalt.

Bartha Viktor ugyanakkor beleállott a városvégi temető árkába, egy jól tervezett lövéssel átlőtte a fejét, s meghalt.

Requiescant in pace! Ha ők ezt mulatságosnak tartották, az ő privát ügyük.

Bocsánat, hogy ilyen cinikus vagyok.

Néhány évvel ezelőtt, van talán már nyolc is, egy szép fiatal leánnyal laktam egy udvaron. Nagyon szomorú leány volt, s egy katonatiszt udvarolt neki. Éppen úgy, mint Tóth Idának, mert Bartha Viktor is katonatiszt volt. Az én szép leányom is ilyen véget ért. A katonája először őt, aztán önmagát lőtte főbe. Régi nóta: hiányzott a kaució s a többi.

Akkoriban nagyon érzékeny fiatal voltam. Végzetesen megrendített a nagy tragédia. Mint afféle szentimentális, versfaragó diák, naponként, majdnem két hétig, bokrétát tettem a sírjukra. Ott feküsznek a vén Meszes rengetegében.

Azóta már sok tragédia nem rendített meg. Nem hat reám a Tóth Idáéké sem. Sőt ez, a maga sajátszerűségével - bocsánat - komikusnak tetszik. A lány szép, élnivágyó és gazdag, a férfi délceg, erős és szerelmes. Az ördögbe is, az ember félennyi kinccsel is magáénak hiszi a világot.

Ez a két gyermek pedig, ahogy olvasták valami régi hülye regényben, egymástól távol, abban a bizonyos előre megállapított órában kioltja az erősen lobogó életlángot. És ők ezt olyan szép dolognak tartották, amiért érdemes - meghalni…

Én a nyakam teszem rá, hogy a gondolat a leányé volt. Egy ilyen esetben már megírtam, hogy az effajta varrókisasszonyokat ríkató szép históriák a mi kedves kis lánynevelési metódusunk eredményei. Nem tanítjuk meg őket gondolkozni, tudni, dolgozni és akarni. Csinos bábok lesznek, telve hangulattal. Teleszedik dresszírozatlan fejecskéiket érzékeny mesékkel, zagyva sületlenségekkel. S mikor a sors, mely nem számol a mi nevelési rendszerünkkel, odaállítja őket a minden embert felkereső életválság elé: üres fejecskéiket elveszítik. Nem marad csak egy szamár hangulatok. Ez aztán produkál általuk egy szép, megható tragédiát…

Még valamit. Az az én kislányom, ott a Meszes rengetegében mégiscsak okosabb volt. A revolverlövés előtt átengedte magát a szívének… Egymást átkarolva kapták meg őket másnap favágó emberek.

Ez a kis okosság egyrészt változtat a történet sablonos naivságán, másrészt kárpótolta őket is.

A Tóth Idáék tragédiájából azonban hiányzott az egészség. Beteg tragédiák feledésre méltók…

Szabadság 1900. augusztus 17.

ae.

266. LÁBNYOMOK

A tarnóci patak medrében lábnyomokra leltek. Azt mondja egy ifjú tudós, hogy azokat a nyomokat még a régebbik kenozoos korban taposták vízre vágyó, szomjas mastodonok, nehéz dinothériumok s karcsú lábú szarvasféle lapárok.

Csodás világ lehetett az. Hullámzások, vulkanikus erők dolgozgattak ennek a világnak hitt parányi föld kontinensének mai kontúrján.

És nem voltunk mi. A Himalája sem meredt az égnek, az Appenninek sem adtak szállást élőlénynek, a Kaukázus helyén forrongott a tenger.

Nem voltunk mi, félistenkedő törpék, és mégis volt élet itt a földön. Lázongó, kavargó, vulkanikus élet, mely nem kívánta s nem is termette meg a nyomorultan szervezett embertestet.

Nem voltunk mi. Valójában érdemes dolog, szép dolog lehetett akkor élni. A Jókai fantáziája lerajzolta már nekünk a tertiär csodás világát, s mi azt csudáljuk, hogy nem voltunk mi. És mégis volt élet…

Kegyeletes érzéssel írom e sorokat mastodonokról, dinotheriumokról és lapárokról. Hamvaikban is áldassanak a derék állatok, kik otthagyták névjegyeiket a tarnóci patakmeder homokkőpadán.

Engem megvigasztaltak ezek a lábnyomok. Abban a műhelyben, hol összeszedik a világ hivalkodó, durva, fertelmes lármáját, hol megfeszül a legkisebb, mindesetre jobb sorsot érdemlő idegszál is, ahol legkönnyebben elkapja az agyat a kerge emberiség egy-egy új hóbortja, amelyhez hasonló műhelyekből igyekszik az individiumok [!] mindenhatóságát világmegváltó dogmává tenni: ebben a műhelyben jólesik néha a mastodonok és társaiknak bevonulása.

Áldom lábnyomotokat, derék mastodonok. Eszembe hoztátok kicsiségemet, belenyomódtatok az agyvelőmbe. Mit erőlködünk, mit büszkélkedünk?

Vajon marad-e majd miutánunk nyom a tarnóci patak medrében?…

Hisz olyan nyomorultak vagyunk a tertiär kor mastodonjaihoz képest. Összes reményünk az lehet, hogy a patakot böngésző fiatal tudósnak ott maradt a lábnyoma, s egy új korszak hivalkodói tudni fognak annyit rólunk, hogy az emberlény a patakból szerezte tápláló vizét, s csodálatos formájú lábai voltak. Azt már nem is sejtik, hogy a nyomot a derék tudós 37-es vagy 39-es számú cipője vájta be!…

Szabadság 1900. augusztus 18.

ae.

267. HÉTRŐL HÉTRE

Kisasszony, maga volt szíves egy rövid levélben letárgyalni engem, mert heti krónikáimban nemigen foglalkozom aktualitásokkal, főképpen pedig nem úgy foglalkozom, mint azt tisztelt elődeim tették.

Kitüntető figyelméért köszönet. Tudatom egyszersmind, hogy jövőre sem a maga kedve szerint fogok krónikázni.

Aki az események íródeákja, azt hidegen kell hagyniok az eseményeknek.

Jaj volna, ha nem úgy volna. Ha hátraránt a minden nap. Ha gerjedést hozna minden esemény.

Tulajdonképpen az életben csak egy dolgot találok mulatságosnak: regisztrálni. Jó kis újságíró-közszó. Találkozik vele minden napihírben. A kritika ellenben kellemetlen. Az ember nem szereti felfedni magát, hazudni pedig - írásban - nem mindenki szeret.

Én, kisasszony, sem őszinte, sem hazug nem akarok lenni.

Nagy dolog ám az az általában. Nagy, kényelmes és okos. Várni míg az ember szeme előtt összekavarognak az események, ez a legokosabb. Akkor aztán ebben a zavaros szürkeségben kutatunk a színek után. A szín: ez a lényeg. Vagy közönségesen: általában.

Bocsánat hát kisasszony, de én ezután is csak általában krónikázom…

*

Általában az élet szép és jó mulatság. Általában igaza van Leibniznek: ez a világ az összes elképzelhető világok közt a legtökéletesebb. Általában mulatságos élni, kivált ha az ember huszártiszt vagy pláne egyetemes gondolkozó… Általában… de a részletek. A részletek kellemetlenek. A kenyér, a futás, a marakodás, a hazugság, a nyomor, a betegség s a - politika.

De hát az ember a részletekért él és részletekben hal meg. A részletekért hevül e világ, s a részletek ölnek meg bennünket.

Szeretnék néha igazságot találni egy-egy részletben. De vagy nincs, vagy nem lehet megtalálni, vagy nem lehet kimondani. Szeretnék például egy már eltemetett taláros főpapról egyet-mást mondani. Nem lehet. A haldokló Kossuth-gyalázóról is. Nem lehet. Azonkívül, hogy kimondanák rám “a minden emberi érzésből kivetkezett új magyar” szitkot - nem is illik. A világon maradtak még régi, öreg mondások. De mortuis nil nisi bene, ellenben az élőket siessünk halottakká tenni.

*

Ünnepelünk. Az ünnepnapok összejöttek. Van abban valami csodálatos és mégis logikus igazság, hogy mi éppen mostanában ünnepeltünk legtöbbet, mikor őszintén lelkesedni nem tudunk.

Talán magunkat, talán másokat akarunk becsapni. Őszinték nem vagyunk - annyi bizonyos.

Pardon, Zichy János gróf úr őszinte mert lenni. Öt csapást hevert ki - szerinte - szerencsésen a magyarság. Egyik csapás a protestantizmus…

Úgy van. De egy csapást nem fog kiheverni. Ha ezek a népbolondító, latifundiumos, sötét alakok hatalomra jutnak véletlenül. Ebbe okvetlenül belepusztulunk.

Szabadság 1900. augusztus 19.

268. ZSIDÓ ÉS SZÍNÉSZNŐ

Sohse szerettem néző lenni szerelmi cselszövényekkel telt színdarabokban, de kedvvel néztem szövögetését annak a szívviszonynak, melynek hőse Medve Miklós volt, akit szobaáristomban őriztet most haragos családja.

Valóságos trubadúr volt a gyerek. A lány egy édes baba, aki aranyos kedvvel lépett a színpadra, pajkos volt, bájos, elragadóan ügyes, és… és… még nem ismerte a színpadot.

Mondom, hogy tetszett nekem ennek a két gyereknek összetalálkozása. Abban a színházban, melyben én akkoriban valósággal laktam, s melynek hasonlóképpen megvoltak a maga kis regényei, - ez a két fiatal szív élte át a legtisztábbat, legártatlanabbat valamennyi közt.

Ha a leány a színpadra lépett, virágerdő nőtt ki a zenekar mélységéből. Mind, mind tapsoltunk, őszintén, örömmel. A beavatottak kerestük szemeinkkel a fiút.

Nem láttuk sehol. Valamelyik páholy sarkából, elbújva, könnyes szemekkel gyönyörködött az ő kis imádottja örömében.

Ártatlan diákszerelem volt. Nekünk jólesett, hogy így is lehet szeretni. Önkéntes klakkot szerveztünk a lánynak a fiú kedvéért, s dicséreteket zengedeztünk a fiúról a lány előtt, s a lány kedvéért. Szóval csupa jóakaratból még jobban egymásba szerettettük őket.

Hát persze mi nem gondoltunk arra, hogy ebből baj is lehet. Úgy véltük, hogy ennek is vége szakad egyszer, mint minden kis regénynek. Ha pedig komollyá válik a dolog, az sem baj: egymásé lesznek.

Nem is látszott a dolog lehetetlennek. Persze csak mielőttünk. A leány megérdemli, hogy boldog legyen. A fiú pedig lemond arról, hogy ő is cs. és kir. kamarás legyen, mint a bátyja. Nem is olyan túlságos áldozat ez, ha az ember fiatal, szeret és szerettetik, és mellékesen egymillió korona néz rá.

Sajnos nem nekünk volt igazunk és nem a szerelmeseknek.

Ez a kis tévedés nagy tragédiát csinált. Egész életük boldogságába került.

A mi úgynevezett előkelő családjainknak nincs kifogásuk az ellen, ha valamelyik fiatal sarjuk ki akarja egy cseppet tombolni magát. Még pénzzel is ellátják. Ha a médium színésznő, annál jobb. Ez úri passzió. Ha megunta, otthagyja. Ha pénz kell, kerül…

Medve Miklós azonban nem mutatkozott ilyen előkelőnek. Igaz, hogy a színésznő sem olyan volt, mint a többi.

Így közeledett a katasztrófa. A fiú házasságra gondolt, a leány pedig áldozatot hozni némi tradícióknak nem akart.

Talán vígjáték lesz a kis drámából, ha a lány csak szegény. De színésznő. Sőt - zsidó!…

Ilyen hallatlan körülmények mellett nem lehetett mást tenni, mint [hogy] a fiút halálba, a leányt esetleg a Dunának kergetik.

A tragédia még nincs befejezve, de már vígjáték aligha lesz belőle.

Kellemetlen dolog, hogy manapság csak a trónon történnek regények. Cs. és kir. kamarások és kamarás-jelöltek között nem. A kamarások nem akarják akceptálni azt a kis kamarát, amelybe a vér tódul, s poéták és szakértők szerint a szerelem lakozik…

Szabadság 1900. augusztus 24.

ae.

269. HÉTRŐL HÉTRE

Amennyiben e napokban sokszor eszembe jutott egy szegény porladó poéta, aki a világot hangulatnak tartotta, megszállt engemet is valamelyes hangulatféle. Benne van ez tán a levegőben. Mikor a fény bágyadtabb kezd lenni a kiszárított rögön, mikor a színeket behunyt szemmel kezdjük keresgetni, mikor ránk telepszik valami sorvasztó, kéjes gyengeség: mámoro sak leszünk, s nyafogni szeretnőnk sok hiábavalóságról, úrrá lesz felettünk a gyámoltalanság érzése. Ezt úgy hívják, hogy hangulat. Ezúttal pedig őszi hangulat. Ez a gyengeség nagy erő. Győzedelmeskedő. Rajtam legalább igen. Pedig magam egy nagyobb gyengeség ostorának hajszolt gebéje lettem: nem veszek észre rajtam kívül senkit.

Élek, járok, imbolygom [!] magamban. S ha elfelejtek köszönni egy-egy városi képviselő ismerősömnek, hogy venném észre a nyárt és tavaszt, holott egyiktől sem várhatom, hogy alkalmilag protegálni fog.

De az őszt észreveszem. Ennek a hangulata felkeres, sorvaszt, pusztító kínos kéjjel tölt el, s az idő immár őszbe kezd borulni. - Őszül minden, kopnak a színek, gyöngülnek a fölséges rögeszmék. Rátapos csontlábával mindenikre a szörnyűséges igazság: a halál…

*

Post festa… jöttek a hétköznapok. Kellemetlen ötleteikkel, unalmas szenzációikkal, mindennapi orvosságaikkal. Ha az ember nem is vár már semmi érdekest a holnapi naptól - elbámészkodik néha egypár pillanatra. Itt három ember reszket egy igen-igen illuzórius díszű állásért, amott egy ifjú milliomosfi agyondurrantja magát, mert évenként egyszer színes ruhába öltözködött, s mégis belékötözködött egy sörön hízott bugris. Krajcáros lapok kiszínezik, ötkrajcárosok filozófiában eresztik fel őket. Pedig már az ördögnek sem tetszenek az események. Különösen, ha az ember törvényt keres bennük. A szenzációk - óh mélyen tisztelt közönség - nem miértünk történnek. A morálstatisztika kisded játékai mind. Előre meg vagyon írva, hány szakácsné iszik marólúgot, hány katona durrantja magát agyon fellebbvalóinak brutalitása miatt, hány kiskorú lesz áldozata színpadi hölgyeknek, s hány úr búslakodik, mert megbukik némely választáson - egy év alatt… Hát ilyenek a szenzációk.

*

Még íródnak e sorok, mikor hosszan cseng a telefon, s jön a hír, hogy egy végzett úr meghalt. A kórházban. Egy percre ismét filozófus-kedv száll meg, mire való hajlandóságomért igen megrótt egy Dankó-estén a jogtudományoknak három doktora. Elfojtom ez esztelen kedvet, s csendben duruzsolom a nagy (termetére és nevére Kiss) kontempláló poéta sorait:

Arany könnyelműség él csak igazán,
Sirassam talán?…

Dehogyis sírtam. Ám panaszom van az öreg halott ellen. Hogy lehet egy úrnak mérget inni? Az úr tán pokolban is úr! Vagy mindegy?… Ez az. Legalább a mai s a rendesnél is szokatlanabb szubjektivitással meggyártott krónikámat saját igazságommal fejezhetem be: minden mindegy…

Szabadság 1900. augusztus 26.

270. PROTEKCIÓ NÉLKÜL

Hála a hálát érdemlőknek, sikerült nálunk gyökerestül kiírtani a protekció járványát.

A mai posta levelet hozott nekünk. A levelet egy fiatalember írta, panaszos és szomorú. Azt panaszolja, hogy pályája legelején visszaverték, mert nincsen protekciója.

A fiatalember szorgalmas és derék. Ambiciózus és jeles diák volt. Most, júniusban tett érettségi vizsgát. Legelső lett és tiszta kitűnő.

E fiatalember igen mostoha körülmények között tanult. Kevés ebédet evett, kifordított ruhákban járt, de ambíciója legalább jóllakott a jeles érdemjegyekkel s a jövőbe helyezett hittel.

Vérmes reményei nem voltak. Szimplex tanár akart lenni. Elég szerény vágy. Minálunk a kifordított kabátú ifjak is fiskálisok, s azután természetesen képviselők óhajtnak lenni. Ő tanár akart lenni. Hivatást érzett magában. Meg azt hitte, hogy erre a pályára kell a legkevesebb protekció, hiszen jeles diák alig-alig választja ezt a nálunk szürke, lenézett pályát.

Nagyon szegény ember volt. Folyamodott az Eötvös Kollégiumba - jeles érettségi bizonyít vá nyával s a tanári kar áradozó ajánló levelével, s várt. Biztosra vette a dolgot. Visszaemlékezett Wlassics miniszter nagy mondására, hogy nincs protekció. Biztosra vette, hogy felveszik e stipendiumos helyre.

A kérvény felment, s sokáig késett. Augusztus 25-én, öt nappal az egyetem megnyitása előtt visszajött a kérvényre, hogy fel nem vehető a kért alapítványi helyre. De privát helyről más értesítést is kapott. Azt tudniillik, hogy könnyelműség volt protektorok nélkül megreszkírozni a dolgot. Az Eötvös Kollégium stipendiumát protekció nélkül még nem kapta meg érdemes ember, de protekcióval már érdemtelen is.

Az illető fiatalember pedig elmehet adógyakornoknak vagy vármegyei díjnoknak. Az idő már olyan rövid, hogy máshoz nem is foghat.

Mért volt olyan szamár azt hinni, hogy elég az érdem és szorgalom a haladásra. Ezekkel, mint a példa is mutatja, senki még csak filozopter sem lehet.

Ellenben fogunk még többször is jajgatni a tanítóhiány, főképpen pedig amiatt, hogy a tanári pályára csak a legtehetségtelenebbek mennek.

Ennek dacára is: hála a hálát érdemlőknek: sikerült nálunk gyökerestől kiírtani a protekció járványát. Lehet repülni dobás nélkül ad astra, s dicsőíteni a magasabb közéleti erkölcstant…

Szabadság 1900. augusztus 29.

271. JÓ VICC

A debreceniek megint régi szellemeskedéseikkel pályáznak a pakfon-város ellen. Egy debreceni lap azonban nagyon rosszul választotta meg az alkalmat a régi vicc feltálalására. Egy nagyváradi lap közleményéből azt következteti ugyanis, hogy nekünk csak a brettli kell. Hogy lelkesedni csak a Péterfián tudnak. S áldozni is csak ott. Így ír a debreceni lap:

“Nagyváradnak nem kell Dankó Pista. A magyar nótakirály, kit Debrecenben estéről estére ünnepelt a mi lelkes közönségünk, most Nagyváradon van. Ő maga és társulata azonban küzd a közönnyel. A pakfon-városban jó talajra talált brettli-kultúra megöli a magyar szellemet, és közönyössé teszi a szíveket Dankó Pista szépséges dalai iránt. Erre vall legalább egyik nagyváradi újság feljajdulása.”

Aztán leközli a nagyváradi lap közleményét, melyben efféléről egyáltalán nincsen szó. Hát az ódon vicc nem sült el. Az összehasonlítás itt sem a mi hátrányunkra üt ki. Tessék megkérdezni Dankótól magától, van-e vidéki város, melyben a közönség őt úgy szerette és pártolta volna, mint Nagyváradon. Hiszen a nyár folyamán már harmadízben van nálunk, s most sem akarják még elengedni. Közben volt brettlink is: igaz. Műkedvelő előadásaink, hangversenyeink, ünnepélyeink. Októberben megnyílik az új színház is, és még mindig kerül közönség. Ami azt bizonyítja, hogy a szellemiekből nagy dózisokra van szükségünk, s a pakfont is tudjuk értékesíteni e célra. A Csapón és a Péterfián persze szörnyűködnek ezen…

Szabadság 1900. augusztus 29.

272. A MENYASSZONY LEVELE

Sárosi Paula, a debreceni színtársulat bájos szubrettje, menyasszonya a szülei által fogva tartott Medve Miklósnak - ezt a levelet intézte a lapokhoz:

Igen tisztelt szerkesztőség!

Az összes fővárosi lapok napok óta egy botrányt tárgyalnak, mely nevemmel van kapcso latban. Meghurcoltak, a legképtelenebb vádakkal illettek. Védtelenül, tanácstalanul önökhöz fordul egy nő, remélve, hogy kérését nem utasítják vissza.

Medve Miklóst nem hálózták be. Vonzalmát, kezét, mellyel megkínált, többször vissza utasítottam. Egyik ilyen alkalommal én vettem ki kezéből a gyilkos fegyvert. Később látva vonzalmának őszinteségét, igaz ragaszkodását, elfogadtam tőle a jegygyűrűt. Szülei írtózva gondoltak reá, hogy a fiok egy színésznőt - egy zsidó leányt vegyen feleségül, folyton kémekkel vették körül, megtagadták tőle eddigi szerény zsebpénzét is (nem, mint ügyvédje írja, bőven ellátták), úgy, hogy hónapokon keresztül én osztottam meg vele szerény keresményemet. Ezt tudja a debreceni társulat minden tagja, Medve Miklós ösmerősei. Mert vőlegény és menyasszony lévén, nem csináltunk titkot belőle.

Később szülei elzárták, még a hírlapokat is elvették tőle, nehogy valamiképp így adhassunk hírt egymásnak. Megszökvén a szülei háztól, mindenekelőtt jeles orvosok által azt akarta bizonyíttatni, hogy elméjének semmi baja, mert fogsága alatt megtudta, hogy a szülei és a testvéri szeretet elmebetegnek fogja nyilváníttatni. Egy árva fillérje se lévén, valahol kölcsön venni akart, és azt írja most a család, hogy zsaroló szövetkezet kezei közé került.

Egyik lap azt kérdi, hogy miért nem nyilatkozik Medve Miklós? Mert elfogták. - Azt méltóztatik gondolni, hogy neki csak egy betűnyi tudomása is van az ellenem megindított hajszáról?!

Ott van a négy fal között, s nem fog meglepni, ha azt olvasom pár nap alatt, hogy elmebeteg, hisz annyi a lelkiismeretes orvos, aki szívesen nyújt segédkezet, elhárítani a család szégyenét.

De ha igazán az lenne is? Nem őrjítene-e meg bárkit is ez a lelketlen szándékos kínzás?

A Medve családnak sok mindenhez lehet joga, de ahhoz semmiesetre nincs, hogy pellengérre állítson egy leányt, akinek semmi más bűne nincs, mint hogy szereti a fiokat!

M.-sziget, 1900. augusztus 27-én.

Kiváló tisztelettel

Sárosi Paula

a debreceni társulat tagja.

Sárosi kisasszony levele igazolja mindazt, amit mi a szenzációvá tett szerelmi viszonyról elmondottunk.

Medve Miklóst azért kellett először a nyomorba, azután az öngyilkosságba zavarni s talán nemsokára hivatalosan őrültnek kijelenteni, mert az a leány, akit szeretett: színésznő és zsidó. Sárosi Paula még fiatal, gyermekleány. Igazi tehetség, kinek hamisítatlan színészvére kárpótlást nyerhet a színpad sikereiben is. Ám a Medve család magára vessen majd, ha sikerül egy több boldogságra érdemes sarjukat teljesen tönkretenni. Már senkire sem hat a romantika, de ennek a két szerelmes gyermeknek a sorsa igazán megható, s mind óhajtjuk, hogy ezúttal éppen úgy győzze le a tiszta szerelem az akadályokat, amint azt olvasgattuk régi, naiv regényekben.

Mint érdekes dolgot írjuk meg itt, hogy Sárosi Paula közeli rokona Kiss Józsefnek, a magyar poéták elsőjének, ki felismerte hamar a kis Paula színpadra termettségét, s fejlődését állandó érdeklődéssel kísérte. A bájos szubrett most Máramarosszigeten van, ahol jelenleg a debreceni színtársulat nyári állomásozik, s hova éppen akkor kellett utaznia, mikor az ellenük indított hajsza a legborzasztóbb lelkiállapotba hozta. De azért komédiáznia kell s énekelni a Báránykák pajkos indulóját:

A szerelem, a szerelem
Ott terem a lány szívében…

Szabadság 1900. augusztus 30.

273. NEMZETI PÁRT

Igen, én már ismerem az egyetemi nemzeti párt ifjait.

Először fönt az egyetemen találkoztam volt velük pár évvel ezelőtt egy választáson. Mond hatom, hogy zseniális ifjak. Volt közöttük olyan - saját szemeimmel láttam -, aki nyolcszor szavazott le a párt jelöltjére. Persze el is bukott szegény Gergely Gyurka, akinek az apja kálvinista pap volt, s aki körül többnyire zsidók sorakoztak.

Aztán egy ünnepélyen láttam őket. Vezetői[k] díszmagyarban feszengtek, s rettenetes módon szavalgattak hazafias prózát és verseket. Egyik díszmagyaros éppen előttem állott, s hallottam egy lelkes megjegyzését:

- Nézd csak azt a komisz zsidót, még díszmagyarba bújt.

Egy időben barátkozni akartam velük. Lekerültem debreceni jogásznak, mellékesen kezelvén még akkor a hírlapíró pennát. Akkor volt ez, mikor a nemzetiek leszorultak a polcról egy évre. - Na, hát a barátság rosszul végződött.

Mi, vidéki fiatalok nagy terveket szőttünk. A nemzetiekkel is készen lettünk volna szövetkezni e nagy tervek érdekében. Becsapódtunk. Ezek az urak mindig pihentek, csak szombaton nem. Ilyenkor a zsidót szidták. Azóta szidják a többi napon is, bár dolgozni most is csak egy-kettő tud tán köztük.

Utoljára egy kongresszus hozott össze bennünket. Itt aztán már teljesen megismertem őket. Epigonjaik ők még az epigonoknak is. Keveset tudnak, sokat lármáznak.

Gyűlölködők és elfogultak. Kis agráriusok, dzsentriskedők. Még mondjuk Cérna Károly is adja a búsuló dzsentrit, kinek édesapja különben tisztességes, okos szabómester Dombóváron. Ám ő feljő Pestre, szidja a zsidókat, kik elúsztatták az ősi bírtokot. Adja a nemzetit, mert véletlenül Cérna úr - édesapja keresztény katolikusnak született.

Szánalommal néztem ezeket a voltaképpen szegény embereket.

Ha beszélniök kellett - hebegtek. Igaz, hogy azt is dacolva tették. Ha valaki liberálisan beszélt, megjött a bátorságuk, s csináltak olyan fülsiketítő zajt, minőt még nem hallott a debreceni őskollégium ősi tanácsterme. A kongresszus végén pedig megelégedve távoztak vissza - beszámolni elveik diadaláról. Arról közben gondoskodtak, hogy nevük forgalomba kerüljön jámbor magyar napilapokban.

Megértem én a párizsi kudarc okát is. A nemzetiek ott is domináltak… És… és ez az irány hivatalosan pártoltatik az egyetemen. S terjed is.

Szent Ég, milyen küzdelmet kell most is folytatni a világosság és tudás ellenségeivel. Mi lesz, ha e nemzetiekből alakul ki Magyarország jövő társadalma, Quod Deus avertat!…

Szabadság 1900. szeptember 1.

ao.

274. HÉTRŐL HÉTRE

Itt van hát a szezon. Kergetik egymást az események.

Hogy milyen lesz a szezon, arról a beharangozók beszélnek. Viták, harsány beszédek, hírlapi polémiák, pisztolydurranások, kardcsörgés. Határozottan van Nagyváradon élet. Az irigyek tagadják. Az irigyek pedig - s ez ám igen jellemző - többnyire nagyváradiak. Egy Nagyváradról Pestre származott tudós és írástudó ember például kinevetett, mikor Nagyváradot éppen nagyvárosias volta miatt dicsérgettem neki.

Szerfelett gonosz megjegyzést tett. De mivel ez a megjegyzés az élő szót inkább tűri, mint a papírt, nem írom le.

Azt bizonyítja, mondom, hogy irigyeink vannak. Ez meg csupa boldogság…

*

Uraim, oldjuk meg a kérdést békésen és szépen. Hagyjuk ki a prológot. Nemcsak egy kínos affért intézünk el így, de érdemesekké tesszük magunkat okos emberek tiszteletére. Önök ismerik a prológokat ugyebár. Legyenek őszinték, uraim. Mulatságosnak tartják önök a prológot. A közönséget leöntik jambus-zuhannyal, betakargatják szimbolikus alakokkal telt elődarabbal, s mikor az ünnepi előadás értékes részére kerül a sor, a leöntött, kiizzasztott publikum úgy alszik, hogy csupa gyönyörűség.

Hát nem lehetne nekünk önállóknak lenni? Nekünk muszáj mindent úgy csinálni, mint Kajászó-Szentmártonban? Muszáj nekünk prológot adni?… Mondom, hogy gondolkozzunk. A mi ünnepünkön ne legyen disszonáns hang. Ez a kínos ügy pedig - bocsánat a rossz szójátékért - Damoklesz kardjaként prológ fejünk felett…

*

Bizony mondom, hogy nagyon szeretve sem jó lenni. Ám tessék megkérdezni Somogyi Károly igazgató úrtól. Őt most igen nagyon és igen sokan szeretik.

Meg is mondta neki egy ismert nagyváradi fiskális, akinek dörgedelmes beszédei nélkül nem is lehetne elképzelni városi közgyűlést, s aki direktorpályázat idején nagy ellensége volt Somagyinak.

- Direktor úr, míg éppenséggel nem ismertem, nagyon haragudtam Önre. Most, hogy találkoztunk, kezdem megszeretni. Csak majd az igazi megismerkedéskor ki ne józanodjam!…

Nahát, hogyne volna veszélyes a nagy szeretet!…

De másképp is élénkül a város. Érkezik a múzsasereg. A tudnivágyó múzsafiak igenis. A diákok.

Pista úr a mamájával jött. Gyűretlen fekete ruha van rajta. Az arca sugárzik, mivel Pista úr reggel kilenc óra óta beiratkozott első gimnazista. Reggel tíz órakor már még a Dávid-Schulz grammatikát is megvette a mama, s délben a vendéglői ebédnél oly ambícióval próbál latinul olvasni Pista úr, hogy a pikoló megkérdezi, hogy nem parancsol-e cigarettát. - Pista úr elpirul, a mama szigorúan inti el a kis pincért.

Elnézem Pista urat. Mennyi remény, vágy, sejtés, boldogság ragyog az arcán. Teringettét, Pista úr olyan csacsi, mint egy felnőtt!…

Szabadság 1900. szeptember 2.

275. A JAPÁNOK

Egy sanghaji távirat szerint a szövetséges csapatok, különösen a japánok rabolnak, fosztogat nak Pekingben. Egy városrészt felgyújtottak és elhamvasztottak. A jobb módú lakosság már akkor elmenekült, mikor a császári család elhagyta Pekinget.

Tehát kik rabolnak? Különösen a japánok… Kik a barbárok?… Főként és különösen a japánok.

Hála nektek, porcelán emberkék. Hála nektek, hogy ambíciótok nagyhatalomnak lenni. Hála nektek, hogy ti is csapatot küldtetek a szövetséges csapatok közé. Ti még barbárok vagytok egy kicsinyt. Rátok lehet kenni egyet és mást.

“Ezer taelt minden megmentett európaiért!” Naiv emberek számítgatják, hány milliót kell fizetni a temperamentumos Vilmos császárnak. A szövetséges csapatok pedig fosztogatnak, rabolnak Pekingben.

Vajon nem fogják-e megmenteni a szövetséges csapatok Vilmos császárt a fizetés gondjától? Vajon nem végzik-e majd el azt, amit a barbár kínai csőcselék nem tudott?…

Mi úgy gondoljuk, hogy Waldersee gr. viszi magával ama bizonyos ezer taeleket. Ő fogja számon venni az épen maradt európai koponyákat.

Racionális számítás szerint Waldersee generalisszimusz 1902. augusztus hó 14.-én délben fog Kínába érkezni. Addig bizonyára kő sem marad Pekingből. Elpusztítják a - japánok. Waldersee úr viheti vissza a taeleket. Nem lesz ott egy lélek európai sem!…

De beszéljünk komolyan. Van-e még most is épeszű ember, aki elhiszi, hogy a humanizmusnak köze van a kínai csetepatéhoz.

Ha van, az bizonyára csak japán lehet.

Szabadság 1900. szeptember 5.

276. HÉTRŐL HÉTRE

“Azt mondják, hogy így ősszel olvad a lélek át az elmúlásba…” Nincs olyan fásult ember, aki ne érezné az ősz hangulatának fájdalmas-édes kínjait.

Nem szentimentális gyöngeség ez, hanem örök törvény. Azok az emberek tanúskodók mellette, kik ezer évek óta poétáknak hívatnak. Az ősz sejtelmei megihlették a pogány Tibullust is. Azóta hány szívet rezegtetett elégiára az ősz!…

Az őszi dalok poétáira lám én nem haragszom. Igazak ők szegények, ha bár oly gyatrák is. Az ősz nem tűr hazugságot. Az őszi poézis az őszinteség poézisa. Az őszi hangulat pedig sejtése az örök igazságnak…

*

E hamvazó évszak meggyóntat, de fel nem old. Reánk zúdítja minden vádját, de enyhülést csak az elmúlásban mutat.

Az én szememben nincs bűn, csak egy. Amit öntestünk ellen vétkezünk. Ez a bűn csupán, mert a test a lelkiismeret, érzékeny és vádoló. Vond el tőle az alvás üdvösségét, gerjeszd fel egész a kínig vágyait, fullaszd a gyönyörűségek mámorába: feljajdul a lelkiismeret, össze roggyan a csinos alkotmány, melyet remekműnek nevezett a vén Szókratész, akire hivatkozni restell már a mai ember, ha letette a maturát.

Három fiatal lelkiismeret jajong a lipótmezei őrültek házában. Így ősszel olvadt át lelkük az elmúlásba. Összeroggyant három csinos alkotmány. Elvesztette varázsát három fiatal női test… Megbolondult három kis színésznő.

Hallottam polgári erkölcsök és viszonyok közt élő emberektől, hogy nincs józan eszű a színpadi lények között.

Nem filozofálok hát, csak cáfolok - kissé triviális időválasztással [!] - polgári erkölcsök és viszonyok között élő embereket:

Hát hogy bolondulhattak meg, ha eddig sem volt eszük?

*

A színház… Este körül ott sétálgatnak nagyon sokan előtte. Úgy megnézik, úgy megtárgyalják.

- Mikor is nyílik meg?

- Vajon kész lesz akkorára?

- Azt mondják: nagyon kicsiny.

- Ma láttam Somogyi direktort.

- Csak október elején megnyílhatnék.

Nem tudom, hogy lesz, de a nagyváradi közönség lázasan várja a színház megnyitását.

Vajon nem azért, hogy akkorára megtisztul a Bazár-szoros, elhordják a színház körül felhalmozott törmeléket, s jobban lehet majd így esténként - sétálni?…

*

Csúnya fináléja van ennek a csonka hétnek. A Takács Zoltán esete.

Undorodom erről az emberről még gondolkozni is. Nem volt olyan gonosztevő, akit betegnek ne hittem volna. Ez az ember született gazember.

Eszembe jut híres bűnperének tárgyalása felháborítóan, undorítóan aljas részleteivel, s ha lehetne, ebből a szörnyetegből egy új vasálcást csinálnék.

Mert ez már nem megtévelyedett ember, hanem a vétkezésre ésszel bíró vadállat…

*

Falb azt jósolja, hogy egész szeptemberünk - november lesz…

Szabadság 1900. szeptember 8.

277. A KERESZT

Gyűlölöm a farizeusokat, tisztelem az őszinte ellenfélt. A nagyorrú Cyrano de Bergerac az ideálom. Ha a fülére pályázom az ellenfelemnek, megmondom jó előre.

Mit akar a csuhás tábor a szent keresztet szemtelenül profanáló komédiájával? … Miért nyafog, miért habozik, miért forgatja a szemét?… Miért hazudik, miért nem mondja meg: mit akar?…

Ez a bujkálás szörnyűséges. Ez a kerülgetés veszedelmes. Ez a hazugság zavarba hozó.

A jámbor, becsületes emberek egész serege nem veszi észre a bajt. A hurkot készítik, a jámbor processzió nemsokára eldobja az ájtatos álarcot. Készül a veszedelem, de csak kevesek veszik észre a bajt.

Az egyetem éretlen tacskóit kár volna komolyan venni egy pillanatra is, ha az ő csintalanságuk volna az egyedüli jel. De nap-nap után új figurája van a gyalázatos játéknak. Nap-nap után csinálja a füstöt a butaság. Tünetek ezek. Egy nagy lelki betegség tünetei, mely megtámadta a magyar társadalom testét.

Nem játék ez. Ha játék, akkor szörnyűségesen hazárd. Aki nyugodtan nézi, az vagy könnyelmű, vagy maga is beteg. Lehetnek ezek a tünetek külön-külön mulatságosak, de egytől egyig veszedelmesek. A kacagás ugye nagyon kedves? A jókedv tünete. Hát a kacagó görcs?

A csuhás játék mulatsága kacagó görcs. A bomlott idegzet rohama…

Igen: a kereszt…

Miért játszanak a kereszttel is… A kereszttel nem játszani: harcolni szoktak. Miért nem állnak csatasorba?…

Verjenek le a kereszttel mindenkit, aki gondolkozni mer. Ezt a szent jelet gyalázzák meg még jobban!

Verjék le a kálvinista templomokról a kakast, a zsinagógákról a kőtáblát. Tűzzenek minden helyre keresztet. Készítsenek kínzókamrákat, fogadjanak fel hitvalló hóhérokat. Ez harc üzenet, melyre mi is készülünk.

De ez a tévútra vezető játék borzasztó, embertelenebb az inkvizíciónál!…

Talán nagyon heves voltam, de mentsen az, hogy én látom a gyalázatos aknamunkát. Én is keresztyén ember vagyok, kinek a templomában, ha nincs is kereszt, felháborodik a lelkem, ha a keresztet a kereszt nevében meggyalázzák gyűlölködő, feketelelkű, buta emberek!…

Szabadság 1900. szeptember 12.

ae.

278. A CSONTBARLANG

Látogatás a temetőben

Ahogy ott künn ültünk a Mülleráj előtt, felénk fújt egy novemberies, hideg szél, s összedideregtünk.

Nem vagyunk mi együtt egészséges emberek. Külön-külön sem… Felhajtottuk gallérjainkat. Fázósan, arcrángatóan gondoltunk valamire, s egymásra néztünk. Mi értjük az egymás nézését. Hideg lesz már, ősz, jön a köd, s egyikünk-másikunk bizonyosan köhögni fog… És szól az egyik:

- Menjünk ki a temetőbe!…

Alkonyodott. A gáz kigyúlt már. Az új színház előtt lámpabokréták égtek. A korzón nevet gélve jártak szép arcú nők és egyebek…

Hallgattunk a kocsiban. Csak nagysokára beszélt az egyik. A csontokról szólt, az emberek csontjairól. Bámészkodó koponyákról, renyhe lábszárakról, árvult állkapcákról. És mind borzongtunk a kocsiban.

A másik országba hírtelen elérünk. Még nézegettük a külvárosi házikók kigyúló világát. A házak előtt polgári nőkkel incselkedének kiöltözött mesterlegények. Ám egy kis háznál, az utolsónál, megnőtt a köd, s megtetszett célunk: a nyitott kapuval váró temető…

Az elhagyott utcavégen fiúgyerekek rikoltoztak. A kapunál megálltunk. Bámészkodó kopo nyák nem néztek reánk. Homályos este, csend és köd volt, s mi hallottuk a megnyugodás kéjes, csendes sóhajtását… Berohantunk…

…Moszatos, pihés bozótág van a gomblyukamba tűzve… Rohantunk mohó indulattal az írtatlan úton. Jobbról és balról ködtől tompított sötétzöld ciprusok és vastag levelű más bokrok között fehér, barna, fekete kövek. Süppedő és lesüppedt dombok. Bólingató szomorú fűzfák. És köd…

Maszatos, pihés bozótág van a gomblyukamba tűzve…

- Kié ez a törött oszlop?…

- Az Iványi Ödöné…

Hajadonfővel, a ködbe bámulva megtámaszkodunk a vasrácsú kerítésbe. Egy óriási tőr látszik ideszegeződni. A tőr hegye ez a sír. A kő teteje pedig el van törve… Ez ifjú ember nyugodtan alszik itt.

- Szép helyet kapott - szólt egyszerűen közöttünk a vén cinikus, ki idecsalt bennünket. Hátunk megett megmozdulnak a sötétlő fák. Ki az? Ki háborgat?…

- Nem Bacsó Kanut - szólt ismét a vén, s hosszú kezével megérintette a csonka kő barnult reliefét. A homlokánál…

Itt nagyon fájt szegénynek egykoron. Hogy olyan sokat gondolkozott… A homloka, a feje… Eddig nő most a gaz. A homlokáig csak. Azt nem meri benőni. Egy kiaszott búzavirágtő elfedi az egyik szemét. Dudva, bozót, gizgaz az egész sír. Ám igen szép helyen van.

Moszatos, pihés bozótág van a gomblyukamban. Az ő sírjáról téptem. Mind tépünk. Végigmentem vele a fényes esti korzón, hadd nézzenek bolondnak…

Nagy, fojtó a köd, itt, e sír körül… Menjünk tovább, rohantunk…

Szép volna itt lakozni. Ez a halott város, szebb, mint ez a mozgó a hátunk megett. Szépek ezen utcák, a halál utcái, és kedvesek ezen lakók. Csendesek és békességesek…

De süppednek a sírok, s szélesednek az utak. Mondatik, hogy e szép temetőbe igen régen vándorolnak már a csendes emberek. Aztán a besüppedt sír felé új sír jön. Egymáson álmodnak az emberek. E titokról azonban csak az élet bölcs málházói, a sírásók tudnak…

Mondatik, hogy e sírásók álmot is zavarnak. Hogy ott fekszik a csendes ember, megmozdul a takaró. Hallik az ásónyikorgás. Jön a vas. Egy perc, és dereka át van vágva a csendes embernek. Derekától fejéig egy új csendes ember nyomódik reá. A lábai megmaradnak szabadon. De ezekkel nem rúghat át - a másik sírba, hol a másik felét nem engedik nyugodtan pihenni.

Mondatik aztán, hogy a sírásó néha kiveti a fehér csontokat, hogy hely csinálódjék az új lakóknak. S a sok fehér csontot összegyűjtik a temető csontbarlangjában…

A csontbarlang… Sokáig kerestük… A halott város vége felé van. Kasul jártunk a sárguló gyepen. A szomszédban kukoricásföld van. Zörögtek a száraz nyársforma levelek. Emberek kiáltoztak egymásnak. A kukorica-élet szedődött a temető végén… Keresztül botorkáztunk néhány jeltelen síron. Itt már, hátul, a krajcártalan embereket helyezik el.

- Itt a csontbarlang.

Mély-mély gödör. Felette zsindelytető. Volt. Most csak félig van befedve. A zsindelyt elkorhasztotta az idő, vagy elvitték tüzelni fázó, szegény emberek, vagy lebontották élelmes csontkereskedők, mivel e gödörben sok a csont…

Bevilágítottunk. Hátunk megett halkan szólt a legfiatalabb s minden filozófiától mentes:

- Jaj, ha lehetne egy koponyát elvinni!…

Ölnyi halomban csontok feküsznek egymáson nagy testvérülésben. Öt emberöltő itt ismerke dik. Itt lesz egy múlttá a múlt. Itt hever az élet, mozgás, érzés, tudat, gondolkozás, önérzet, vágy, szenvedély és tudás… Fehérek, porlók a csontok. Valaha velő forrt mindenikben. Valaha jártak, beszéltek és ölelkeztek. Most fejlesztenek gázokat…

Hogy kulcsolódnak egymásra e fehér csontkarok! Mint ölelik át a vakító fehér lábcsontok a bordatörmelékeket! Hogy bámulnak nagy szemüregeikkel a kíváncsi koponyák!… Nagyon okosaknak látszanak itt is. Legfelülre telepedtek. Mintha kivágynának a tető nyílásán. Mintha vissza szeretnének térni…

- Ki megy le egy kötélen?

Halkan válaszol valaki:

- Menjünk innen.

Ahogy elaludt a világosság: sötéten, síron, barna-zöld bokrokon szaladtunk kifelé. A boncolóháznál álltunk meg. Itt már otthon vagyunk. Itt nincsenek bámészkodó koponyák, ölelkező lábszárak. Ide hússal burkoltan kerülnek a csontok…

…Nógattuk a kocsist. Gyorsan… gyorsan…

Vissza az unalomba, embert látni, embert gyűlölni, embert bolondítani…

A színház előtt még égtek a fényes lámpabokréták. Nevetgélve jártak fel s alá a szép nők és egyebek…

Moszatos, pihés bozótággal a gomblyukamban nézegettem őket, a nőket, a fiatalokat, a szépeket, s lefoszlott róluk előttem a ruha, de nem a testüket láttam, csak a csontjukat…

Szabadság 1900. szeptember 13.

ae.

279. NÖVEKVŐ IDEALIZMUS

A ringlspiel-filozófus, Bodnár Zsigmond úr, ismét megszólalt. Ez urat bizonyára ismerik. Ő a körforgó filozófia büszke feltalálója. Ő hirdeti a realizmus és idealizmus egymást le-leteprő örök harcát, s ő az, aki most jónak látja bizonyítani, hogy a klerikalizmus és antiszemitaság térfoglalása az idealizmus növekedését jelenti.

Így okoskodik:

Az elemi iskolától fel az egyetemekig, minden téren jelentkezik az idealizmus az ő teológiai gondolkodásával, mely uralomra juttatja a tekintélyt és hagyományt, szabad, reális nevelés helyett a valláserkölcsit sürgeti: anarchisták, szocialisták, féktelen egyéniségek helyett vallásos-erkölcsös szellemű ifjúságot akarnak nevelni, maga az egyetemi ifjúság mindenütt az egész művelt világon átalakul, a tekintély elvének kezd hódolni, úgynevezett nemzeti szellemű lesz, tiltakozik a kozmopolitizmus ellen, kárhoztatja a liberalizmust, s hallgatag vagy nyílt antiszemitizmus híve lesz, s már az iskolák, az egyetemek falai között megkezdi azt a zsidóüldözést, vagy a zsidó fajnak háttérbe szorítását, melynek mindenfelé tanúi vagyunk.

Ilyenkor tehát nem kellenek a tudományos módszerek, nem kellenek az elméletek, hanem uralkodni kezd minden téren a teológiai gondolkodás, vagyis az egész, az egység szempontjából való látás, midőn a mindenségben az Istennek, az egyházban a főpapnak, az országban a királynak, a családban az atyának, a férjnek hódolunk, s csak másodsorban érvényesülnek a hívők, az alattvalók és a családban a nők és a gyermekek. Végül a rossz tanárokkal hozakodnak fel némelyek. Azért nem tanul az ifjúság, mert a rossz tanár nem tudja és nem akarja tanulásra serkenteni, bensejében a tudomány szomját fölkelteni.

Bocsánatot kérek, de ilyenkor sehol sincsenek rossz tanárok. Most minden tanár jó, aki egy sze rűen, igénytelenül, új és különös módszer és elmélet nélkül tanít. Az egyetemi kinevezések is már jó idő óta ebben a mederben folynak, és sokáig így fognak folyni. Előszeretettel katolikus papokat és egyszerű keresztény tudósokat fognak kinevezni. Ilyenkor kerüljük a nagy elméket, a fényes tehetségeket, akiknek önálló nézeteik, merész elméleteik lehetnének. Óvakodunk az új felfogástól, sőt elnyomják, esetleg üldözzük azt, aki ilyenekkel áll elő. Keblünket a vallás és erkölcs, a tekintély és hagyomány utáni vágy tölti el. Aki ilyen szellemben tud szépet és nagyot teremteni, az már tetszik, noha még ezeket sem szeretjük a tanszéken látni, mert attól tartunk, hogy sokat markol, merészen lép, s túlságba csap. Azt hisszük, hogy nem az ifjúság nevelésére valók.

Nemsokára lehetetlenek lesznek a zsidó tanárok is, kivált a bölcsészeti, a történeti, a jogi stb. szakokban. Ezt követeli a folyton növekvő idealizmus, mely minél hatalmasabb, annál kevésbé szokott megalkudni a körülményekkel.

Ezeket írja a ringlspiel-filozófus - egy klerikális lapban.

Aki azt hiszi, hogy neki az a célja, hogy rendszerét igazolja a ma eseményeivel: az szörnyen csalódik. A ringlspiel-filozófusnál mellékes a filozófia. Nem önálló rendszer az ő rendszere, hanem a reakció behálózó rendszerének kifundált eszköze.

Célja: látszólag tudományos alapon bizonyítani a reakció szükségességét. Üssétek a zsidót, mert az örök törvény így kívánja. Jó úton haladtok: az idealizmus útján.

Íme: ha a butaság küzd valamiért, céljára felhasználja a - bölcsészetet is.

Finis sanctificat media…

Szabadság 1900. szeptember 15.

ae.

280. A PALAFÖDŐ

Írunk a palafödőről ismét, akit tegnap alaposan felpofoztak. Restelljük egy kissé a dolgot, de a tegnapi pofonok ismét aktuálissá tették a palafödőt, a palafödőket és más egyéb aszfaltbetyárokat.

Sajnáljuk a palafödőt, mert ő is csak áldozat. Valamint áldozat minden úgynevezett aszfalt betyár, különösen az ilyen fajtájúak.

E jól vasalt ruhájú lények - palafödők, biztosítók, kereskedők, bankhivatalnokok stb., stb. - alapjában igen szimpátiára méltó emberek - üzleteikben meg otthon. Künn azonban áldozatul esnek az utcának s az otthon visszafojtani kényszerített önérzetnek. Kilencven percentje nem is számít abszolute eredményre a kiszemelt hölgynél, de jólesik a palafödőnek kirúgni egy kissé a polgári hámból, meg aztán ők - a magyarul demokrata palafödők - bizonyos arisztokrata ízt éreznek a nőkultusz ilyenféle fitogtatásában.

De másképpen is elcsábítottak ők, a naiv és ambiciózus palafödők. Nem tréfálunk: áldozatai a női aszfaltbetyároknak. Ne tessék a fővárosba menni, méltóztassék csak itthon körülnézni. Hajh, hajh, vannak ám női aszfaltbetyárok!…

Mármost, hogy vegye észre a palafödő, aki nem otthon, csak a kávéházban és az utcán van otthon, azokat a finom nüanszokat, amiket egy nem palafödő könnyen észrevesz mint különbséget a női aszfaltbetyár és a megközelíthetetlennek maradni akaró úriasszony között.

A palafödő tehát áldozat. Az aszfaltbetyárok idioszinkráziában szenvednek. Szanatórium kellene nekik, nem magyar narkózis…

A párizsi institutok alapjában véve nem is olyan erkölcstelen intézmények. Ott diszkréten, megbotránkoztatás és botrányok nélkül folyik le az az aktus, mely nálunk idestova a gyanús helyek közé sorozza - az utcákat, ahol tartózkodni vagy megjelenni kompromittáló a tisztességre adó asszonyokra…

Szabadság 1900. szeptember 16.

ae.

281. A ZSIDÓ KINÉZÉSŰ FÉRFI

A zsidó kinézésű férfi 30-35 éves lehet, kopott ruhájú és körszakállt visel.

Hogy micsoda, azt nem lehet tudni. Hogy hol van, azt még kevésbé.

Annyi tudatik róla, hogy augusztus hó 26-án Abádszalókon lézengett, s hogy ugyanezen a napon tűnt el szülei házától Péntek Rozália is, aki született 1887-ben.

Hogy mi ezeket honnan tudjuk? Benne van a mai Rendőri Közlönyben. Ott körözik a zsidó kinézésű embert, aki “alaposan gyanúsíttatik avval, hogy Péntek Rozáliát szülei beleegyezése nélkül magával vitte”.

Hogy honnan származik az alapos gyanú? Ezt már mi sem sejtjük. Annyit tudunk, hogy Abádszalókon és környékén most nem lehet valami kellemes dolog zsidó kinézésű embernek lenni.

Mert tudvalevőleg szegény Péntek Rózsikát is megölték a zsidók, mint már olyan sok ártatlan keresztyént.

Az ugyan csodálatos dolog, hogy ezek az ostoba zsidó kinézésű emberek mindig akkor ölnek, mikor az antiszemitizmus erősödni kezd, de mégiscsak csodálatosabb, hogy egy hivatalos rendőri újság szintén feltálalja a rituális gyilkosság meséjét!…

Szabadság 1900. szeptember 20.

282. KÉPEK A NAGYVÁRADI TURFRÓL

A nagyváradi pálya egy körbe futó szántóföld, amelybe állítólag nincs még elszórva az őszi szem. Nem hinné az első pillanatra senki, hogy erre a pályára valaki ráengedje az ép lábú paripáját, hanem ha szárnyon repülő táltos.

Ám a kör alakú szántáson mégis sok ló nyargal. Nyilván, mert lovasaik tudták, hogy a szántás: pálya és nem őszi vetés.

De lám, az óvatos gazda ember másként gondolkozott. A gazdák versenyén történt tegnap. Kiállottak a parasztlovak.

Előre lehetett sejteni, melyik nyargal be legelébb. S így is történt. Egy jó pejkó - ostorhegyes lehet a polgári életben - úgy otthagyta a többit, mint a pinty.

Később kiderült, hogy a ló a pályán belül, a gyepen futott. Nem adtak neki díjat.

Kérdezték a lovast, egy fiatal legényt: miért nem tartotta a lovát a pályán. Méltatlankodva felelt:

- Azt hittem, instálom, köles van belévetve…

*

A pálya különben megelégedést kelthetett volna az állatvédő egyesület tagjai közt is. Először, mert a lovak nem nyargalhatták agyon magukat. Aztán meg a szántás barázdái között meghúzhatták magukat az üldözött nyulak is.

Egy versenyen azonban kiugrattak rejtekhelyéből egy tapsifülest. Bosszankodva tekintgetett szét. Másfél nap óta tanyázott a rögök közt, s most kellett észrevennie, hogy itt - mennyien vannak…

…Mindez nem gáncsképpen íródott. Ha valamit gáncsolni szeretnőnk, az az egyforintos kocsipénz volna, amit ismeretlen okból minden a versenytérre hajtó kocsinak fizetnie kellett. Bizonyosan azért, hogy legyen egy csöppnyi vigasztalásuk a gyalogosan kimenőknek.

*

Biharország és Nagyvárad valóságos szépségkiállítást rendezett a világ legrozogább tribünjén.

Ennyi szépséget, varázsost és imponálót, szőkét és barnát, nyílót és pompázót, szilfidet és molettet sehol sem lehet látni, csak itt minálunk.

És mind lelkesednek a sportért. Igaz, hogy ezt nem mutatták, de akkor mért jöttek ki?…

Sajnálom, hogy toalettfrazeológiám szerfölött hiányos. Valóban szenzációs ruhákról tudnék beszámolni. Így legfeljebb csak névsort adhatnék… Ez meg veszélyes vállalat. A verseny egyik napján például nagy ambícióval szerkesztette a névsort egy ambiciózus reporter. Sorrendet persze nem tartott. Bajos is lenne hölgyek között az elsőség felett dönteni. De arra vigyázni akart az óvatos reporter, hogy utolsó senki se legyen.

Mivel pedig a modern matematika segélyével sem tudott rájönni, hogy kell egy sorban az utolsó számot elkerülni, a női névsorban legutolsónak egy férfi nevet tett a kis reporter…

*

Az úrlovasok közt Tisza István gróf volt a legnépszerűbb.

Mind a két napon győzött.

Talán ő a világ legflegmatikusabb úrlovasa.

A legizgatóbb finisben is oly nyugodtan ült a lován, mintha csak valami obstrukciós képviselőházi ülésről volna szó.

Egy ellenzéki sportférfiú is kénytelen volt bevallani:

- A Tisza István gróf kezében biztos helyen van a gyeplő.

Aki tíz lépésre a bírói páholytól egy fejhosszal be tudja hozni a lovát, úgy hogy egy arcizma sem rándul meg - annak nem ártana meg húsz obstrukciós kampány sem…

*

A kolozsvári intendánsnak valóságos udvara volt a turfon.

Bölöny József - úgy látszik - becsül annyira egy lóversenyt, mint egy színházi premiert.

Nem is lehetett ám ott künn vele semmiféle primadonna s egyéb kérdésről beszélni.

Egy fiatal mágnás pedig ezekről szeretett volna valamit hallani.

- Holnap Rip van Winkle megy ugye, kérdezte kíváncsian.

Az intendáns gondolkozott egy kissé.

- Alig hiszem. Nem futtat a Geist-istálló.

- Istálló? Én nem azt értettem, hanem a színházban…

- Úgy? Azt nem tudom…

*

Tegnap öt óra körül ugyancsak bámulhattak a Széchenyi tér sétálói.

A kis kioszk fel volt díszítve. Még nappal volt, s már égtek a tejüveges kandeláberek. A kioszk főnöke, a népszerű Kornhauser Henrik járt-kelt parancsot osztogatva a megfejelt pincér seregnek.

Jóska, a főpincér, kire szörnyű arisztokrata allürök ragadtak a kioszkban, büszkén járt fel s alá.

Ő ugyanis oda módosította Metternich mondását, hogy az ember a huszárhadnagyon kezdődik. Most egy kissé ő is meg volt hatva.

Fél hatkor kocsirobogás hallatszott. Az előkelő fogatok egymásután állottak meg a promenád előtt. Nemsokára ragyogóbb képet mutatott a kioszk a versenytéri tribünnél. Szép asszonyok, leányok, győztes úrlovasok, előkelőségek csinálták meg a lóversenyek zárszámadását hangos és kedves tere-fere formájában.

Később pedig, mikor már éjszakát írának, kevésbé népes, de annál hangosabb lett a kioszk. Durrogtak a pezsgős palackok. Bizonyosan tószt is volt bőven mindenkire. Csak a lovakra nem. Pedig ezt a két szép napot nekik köszönhetjük. Ám az ő osztályrészük mégiscsak a hálátlanság.

Hogy is mondja egyetlen sportköltőnk:

És mi a vég, a végek vége
Ha pályáját befutva
A versenyló a harc teréről
Odakerül a sutba?

Erre felelt réges régen
Baco, a verulámi:
A telivérből apamén lesz,
A félvérből szalámi.

*

E méla akkorddal búcsúzom én is a nagyváradi sportnapoktól. Azt sem merem mondani: a viszontlátásra. Egy év olyan messze van, s egy év alatt annyiszor kell az embernek vegyes felvágottat vacsorázni.

Ilyen találkozást pedig még Vendellel sem óhajtok. Pedig azért vesztettem el rajta az utolsó koronámat, mert a pálya közepén felvágott és kitört…

Szabadság 1900. szeptember 25.

Dyb.

283. DANKÓ PISTA ÉLESDEN

Hiába, ha lelkesedni tudó embereket akarunk látni, oda kell mennünk, ahol az emberek ünnepnek tartják, ha összetalálkoznak.

Úgy történt, hogy vasárnap este egy előkelő élesdi úriasszony hallgatta Dankóékat a Bazárban. Később Dankó ahhoz az asztalhoz közeledett, ahol a szép asszony ült. Az úriasszony odaszólt:

- Dankó, jöjjenek ki egy estére Élesdre. Majd meglátja, hogy összehozunk egy kis közönséget.

Dankó Pista a gyors elhatározások embere. Hamar válaszolt hát:

- Köszönöm a meghívást, nagyságos asszonyom. Kedden kint leszünk.

Úgy is történt. Az úriasszony nevét nem árulom el, de Bérczy Imre, Élesd főszolgabírája volt az, ki kezébe vette azonnal a Dankó- este rendezését.

Ne tessék ám azt hinni, hogy Élesden olyan könnyű az embereket összehozni, mint amilyen könnyű a mülleráji uzsonnakávénak Nagyváradon. Bérczy Imrének valóságos rendezőséget kellett csinálni. Még főmunkatársat is vett magához Werner Kálmán tb. főszolgabíró személyében, aki igen-igen lelkes ember, s jól ért a vidéki összejövések rendezéséhez. Idő kevés volt. Úgyszólván: egy nap. Gyors posták vitték hát eme levelet a környékbeli urakhoz, főképpen nótáriusokhoz:

Felhívás!

Szíves tudomására hozom, hogy Dankó Pista, a magyar nótakirály, dalos társulatával folyó hó 25-én, azaz kedden este 8 órakor meghívásunkra a nagyvendéglő termében felterített asztalok mellett elő fogja adatni azokat a szép magyar dalokat, melyek az ő zseniális vénájából teremtek.

Szerencsének tekinthetjük azt, hogy a magyarnóta megteremtője községünket is, mondhatni, megtiszteli, mert köztudomásúlag csak nagyobb városokban szokott ő társulatával megjelenni.

Ezért is tisztelettel felkérem, hogy azon élvezetes estén, melyet ő társulatával mindnyájunk legnagyobb örömére holnap rendezni fog, családjával együtt megjelenni szíveskedjék.

Tájékozásul megjegyzem, hogy a belépődíj személyenként 1-ső helyen 2 korona, 2-ik helyen 1 korona leend.

Tisztelettel

Werner Kálmán

tb. főszolgabíró

A levelet sebtében láttamozták, tegnap este legalább százhatvan ember szorongott az élesdi nagyvendéglőnek mondott helyiség nagynak mondott termében.

Ott volt az egész élesdi járás. Még a képviselője is ott volt: a népszerű Telegdi József - családjával együtt. Aztán mindenki. Élesd Göréje, a főbíró elhozott mindenkit, akit lehetett. És hogy a magyarnóta a legjobb politika: mutatta az a sok intelligens oláh ember, köztük több pap, mindannyian lelkesen tapsoltak a szépséges magyarnótáknak.

És milyen lelkes publikum ám az élesdi. Ötször-hatszor ismételtetett meg egy-egy tetszetős, jó nótát. Ötször-hatszor ismételte meg Göre és Durbints sógorok ama stiklijét is, hogy félliteres borosüvegeket egy hajtásra kiisszák. Persze ennek tragikus vége lett. Az élesdi bor nem a Bazár bora, s a két jókedvű nótás férfiú az előadás végén őszintén és habozás nélkül összerogyott.

Az előadásnak volt aztán egy speciálisan élesdi intermezzója. Nagy szünet is volt tudniillik. Ezt arra használta fel az élesdi bíró, aki az élesdi legöregebb emberek szerint a Dankó-estén csí pett be életében először, hogy kiállott a pódiumra, s ékes és nehezen talált szavak kísére té ben felköszöntötte a díszes közönség előtt Telegdi Józsefet, a kerület képviselőjét. A Telegdi ked vé ért megtapsolták bíró uramat, akivel a képviselő is szívélyesen és megbocsátóan parolázott.

Az estén különben politika is szerepelt. Mikor Telegdi meglátta, hogy Göre hogy issza a bort, megdöbbenve kiáltott fel:

- Ezt se szeretném választómnak.

Amiből kipróbált élesdi kortesek azt következtették, hogy nemsokára ismét ki kell tűzni a Telegdi-zászlókat.

A hangulat végig lelkes volt. Az előadást bankett követte, hivatalos és hivatlan tósztokkal.

A siker jellemzésére elég az, hogy e sorok kilumpolt írója ma reggel nyolc órakor életveszedelmek közt szökhetett el a bankettező társaságtól éjfél óta váró kocsijához - elkészülve arra, hogy néhány búcsúgolyóbist lőnek utána…

Mert hiába: Élesden még tudnak lelkesedni. Aztán igen helyes, jó bor van ám ott!…

Szabadság 1900. szeptember 27.

Dyb.

284. KESERŰ IGAZSÁGOK

Nem tudjuk, mások hogy vannak vele, mi, akik írjuk a többé-kevésbé érdekes újdonságokat, két nap óta a költségvetési bizottsági referádáinkat tartjuk a legérdekesebbeknek.

Először azért, mert a költségvetési bizottságok az ázsiai szigetországtól Európáig két kontinensen át egyformák. Nem mernek beevezni az utálatos számok tengerébe. Úgy per tangentem “hozzászól” tán az “ügy”-höz egy-egy forradalmár, de a költségvetési bizottságok egészen szűzen engedik át az előirányzatokat annak a bizonyos költségvetési vitának, mely azért nem szélesül ki soha, mert úgysem lehet nagy ok rá, hiszen még szó is alig hangzott a költségvetési bizottságban.

Ez a circulus vitiosus érteti meg talán legjobban a mi vidéki nagyobb városaink zilált finánciáit, habár ezeknek más okuk is van. Párizs vagyunk a tervelésekben, és kis Konstan ti nápo lyok leszünk valóságban. Nyárspolgári hajlamainkkal vivőrök akarunk lenni, lokálpatrio tiz musunk lefőzetne minden velünk egy kabátú várost, szeretnőnk grandseigneuröknek látszani és - nem tudunk számolni. Egyénileg, magunknak mind igen jó gazdák vagyunk. Ha válságos a gazdasági és üzleti helyzet, le tudunk mondani az ebéd utáni pikolónkról is, vagy beszüntetjük a hírlapi előfizetést - de mihelyt közvagyonról van szó, csődöt mond a kétszerkettőről szóló tudományunk.

Dicséretet zengünk dr. Várady Zsigmondról. Neki köszönhetjük a költségvetési bizottság referádáinak érdekességét. Neki köszönhetjük, hogy elmondta azt a sok keserű igazságot, amik nem olyan keserűek, mint amilyen igazak, s amik bizonyára nem hangzottak el hasztalanul. Ettől az igazi és nemes européertől sokat nyert már a közpálya. Többet, mint amennyit ő nyert e közpályától. Ha ezt a példát sokan követnék, nem volna olyan érdekes nálunk a költségvetési bizottság ülése, de mennyi nagy és érdekes alkotás kárpótolna azért!…

Szabadság 1900. szeptember 28.

285. X. ÚR

X. úrék itt vidéken háromféle módon kezdenek szerepelni. Vagy: kacérkodnak a hírlapírással. Vagy: beiratkoznak némely egyletekbe. Vagy: barátkoznak a huszártisztekkel, s rendezik a szezon összes számbavehető négyeseit.

X. úr a közélet számára való megszületésekor gyámoltalan, miként minden poronty. Tétova szemekkel nézdel szerteszét. Előtte összegomolyog a hivatali főnök, az ismerős előkelőségek, a protekcióképes jóbarátok, a jó pártik és minden-minden képe. Ír, sétál, táncol, zsúrozik, szervez, belép, kilép, intrikál és naivoskodik. Van valami sejtése arról, hogy ő akar. De hogy mit, az még előtte alaktalan álomkép.

Ám történik, hogy valami banketten X. úr titokszerű divinációval kivesz a zsebéből egy régi idő óta tartogatott finom szivart, s egy holdkóros, de ekkor is előkelő mozdulattal megkínálja a szomszédját, ki történetesen újságíró.

A skriblernek a szivar pompásan ízlik. Akkor este, mondjuk, a keresztény ifjak Excelsior dalköre tartja a bankettet. Másnap X. úr élvezettel, kéjjel olvassa, hogy ő az egyletnek a lelke. Ő, aki különben ismert, fiatal, szimpatikus alakja a helyi társadalomnak.

A szivar eldöntötte X. úr sorsát. A gyámoltalan poronty mesés rohamossággal kezd fejlődni. Hivatalában előlép. Az Excelsior alelnökké választja. Egyik lap kellemes ál-hymenhírt közöl róla. A városatya-választáson kap két szavazatot. Választmányi tag lesz a lövészeknél, tűzoltóknál, sakkörben, s a jó ég tudja hol. Végigsétál vele a színtársulat primadonnája fényes délelőtt az utcán.

S mindeme ténykedéseit nap-nap után feljegyzi az örökkévalóság számára az a pár skribler, “akikkel jó barátságot tartani”.

De X. úr itt nem áll meg. Emelkedik szédületesen. Neve fogalom lesz. Ő pedig díszelnök még az olyan egyletekben is, ahol tagok nincsenek. Próféta ő, kit a jósors adott városának.

És X. úr boldog ember, nagy, becsült férfiú. Sajnos azonban egy baja van. S erről gyakran panaszol barátainak:

- Borzasztók azok a skriblerek. Az ember nem tud olyat tenni, amit meg ne írjanak. Szörnyű, kellemetlen népség…

- Talán ugyane pillanatban, távol X. úrtól mondatik egy skribler által több skriblernek:

- Higgyétek el, nincs felségesebb dolog a világon, mint kiválasztani a tömegből egy szürke alakot, s abból nagy embert csinálni, hogy aztán lenézhessen - bennünket.

Eme mondásért rajzolódott meg X. úrék típusa…

Szabadság 1900. szeptember 29.

ae.

286. DANKÓÉK MENNEK

A vajda összeszedi a sátrát, s népével együtt elmegy messzire. Az a zseniális cigány ember, ki egyebek közt a magyarnóta királyának is neveztetik, szívünkhöz nőtt nagyon. Hiszen itt töltötte majdnem egészen a csendes, a szép nagyváradi nyarat. S a kihalt aréna koporsói körül elandalogtunk óh hányszor az ő csodaszép nótáin, hangulatos, nyári éjszakákon…

A vajda ma este búcsúzik. Aztán megy innen Babilonba, fel Pestre. Jön az ősz. Vajon el fogja-e ezúttal kerülni szomorú végzete?

Vagy majd ismét elkezd fuldokolni az őszi ködben, s el kell vánszorognia ismét oda, ahol az emberek tüdőit reperálják[!]?… Szegény Dankó Pista, őneki keservesen kell meglakolni azért, hogy lázas, tüzes cigányvére van, s ő ezt eldalolni kénytelen.

Érdekes, nagy koponyáját előrehajtva látjuk majd ülni a kocsiban. Holnap, szombaton reggel utazik a vajda, színes, szép emlékeket cipelve innen Nagyváradról, melynek ő adott módot bebizonyítani, hogy tud ám lelkesedni, csak értékes lelket találjon.

Szeretettel búcsúzunk ma este Dankóéktól, s szeretettel mondjuk: a viszontlátásra.

Szabadság 1900. szeptember 29.

287. HÉTRŐL HÉTRE

A dicsőséges sah-in-sahnak, a császárok császárjának áldja meg Allah mind a két adakozó kezét. Áldja meg, mert néhány száz embert boldoggá tett e honban, s áldja meg, mert kibékítette azt a méltatlankodó sereget, melyről annak idején a sziámi király megfeledkezett. Áldja meg érte Allah a dicsőséges, bölcs fejedelmet!…

*

Annak idején íródott e lapban egy kegyetlen hangú kis hír. Arról szólott, hogy a perzsa sah Európába készül, s e célból töméntelen mennyiségű rendjelet készíttetett. S úgy szólott a hír, hogy mivel vagyunk mi különbek a kongói vadaknál? Ezeket néhány üveg kalárissal meg lehet nyerni. Minket pedig egy rendjel a boldogság kéjével tölt el.

Úgy mondják, hogy távozóban még sok nevet jegyzett ceruzájával a mandzsettájára a sah. Ezek még mind rendjelet fognak kapni.

Ha ez igaz: Magyarországon a perctől fogva becsülete lesz a piszkos mandzsettának.

*

Lesz képkiállításunk. Megcsinálták a Szigligeti Társaság téli programját. Megnyílik az első téli szezon. Soha ilyen fellendülést! Soha ilyen vágyakozást a szellemi derelyék után!