Hunyady Sándor

Bakaruhában

Válogatott novellák

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A két rabló

A csaholyi fiú

Katasztrófa

A nehéz étel

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Az ötpengős leány

Havasi levegőn

Lovagias ügy

Bakaruhában

1

2

Téli sport

A vöröslámpás ház

Razzia az Arany Sasban

Kártyaaffér, hölgykörökben

A vezér

1

2

Muci és Naca

Júliusi éjszaka

A tigriscsíkos kutya

Selyem és bársony

Aranyifjú

Olasz vendéglő

Cukorbaj

Aranyfüst

A jókedvű örmény temetése

Női uszoda

A nábob kalandja

A Derby-vacsora

1

2

Aranypénz

Fiatal házaspár

KÉT RABLÓ

Teaidő volt. A hotel hallja zsúfolva, amikor David Smith rövid délutáni szendergés után lejött a szobájából. Nagyon elegáns, sőt szép, fiatal férfi volt. Talán csak az volt bántó simára borotvált arcában, hogy az álla és rövid orra túlságos energiát mutatott. Ez a keménység és a szeme fehérjének veszedelmes, sárga villanása kissé idegenszerűvé és félelmetessé tette.

Leült egy kicsiny asztalhoz, de még hozzá sem nyúlhatott a teáscsészéjéhez, amikor egy köpcös, kurta hajú úr lépett elébe:

– David Smith, ha nem csalódom?!

A gavallér igen udvarias mozdulattal állt föl, csak a szemének fehérjén villant meg gyanakvón az a különös sárga fény:

– Igen. Parancsoljon.

A kurta hajú ember impertinensen elmosolyodott:

– Más néven Fred Turner, ugyebár? – és kifordította a kabátjának gallérját, hogy diszkréten megmutassa detektívjelvényét.

Ez a mozdulat még le sem zajlott, amikor Smith Turner ökle már le is csapott. A kis teázóasztal feldőlt, a csésze összetört a parketten. És a hall finom publikuma bámulhatott azon a remek izmokra valló tigrisugráson, amellyel a kedves David elérte a kijáratot.

A forgó üvegajtón túl azonban négy kék ruhás policeman leskelődött. A rendőrök fölemelték rettentő, rövid gumibotjukat.

Fred Turner villámgyorsan átlátta, hogy lehetetlen menekülnie, megállt, zsebre dugta a kezét:

– Ne nyúljanak hozzám. Megadom magam.

A hallból előkerült a vastag nyakú detektív. A tarkóját dörzsölte:

– A fene egye meg, Fred! Nehéz keze van magának. Nyújtsa csak ide, aranyom, hadd rakom rá ezt a karperecet! – és megcsillantotta a kis acélbilincset.

– Csak nem tesz velem ilyen szégyent, felügyelő úr?! – mondta sötét arccal a zsivány. – Itt mindenki ismer, és mindenki „másképp” ismer. Ez nekem nagyon kínos.

A detektív vigyorgott.

– Kínos? Szavamra, elhiszem. De hát mit csináljak, drágám? Nagy kincs maga nekem. Muszáj magára őrülten vigyázni!

És a négy, kurta gumibot védelme alatt rácsettent a perec Fred Turner csuklójára.

A hallban egy hölgy elájult, szegényt legszemélyesebb érzelmeiben érintette ez az incidens. Egyáltalán roppant keserves út volt Fred Turner számára megbilincselve sétálni végig a platón, a fürdő parkján, a teniszgrundok között, annyi megdöbbent és csudálkozó szem sugarában, a rendőrök eszkortjában. Már egészen beleszokott, hogy ő – gentleman.

A detektív, aki úgy érezte, hogy a karrierjének igen jót fog tenni ez a fogás, szinte megenyhült a haramiával szemben. Nyájasan veregette a vállát, fecsegett, hiszen végül mégiscsak neki köszönhette szerencséjét.

– Az állomásra megyünk, drága szívem. Visszaugrunk New Yorkba, az ilyen luxushelyen nincs hová tenni magát. Látja, mennyi gondot okoz?! De igazán mit búsul ilyen szörnyű módon? Legalább nyugodtan fog most pár évig aludni. Mert becsületemre, nem hiszem, hogy a villamosszékbe kerüljön. Ahhoz maga túlságosan ügyes lókötő.

Az állomáson a felügyelő elbocsátotta a négy rendőrt, és barátságosan föltámogatta megbilincselt foglyát az északi expressz meredek lépcsőjén.

A szakasz, ahová beültek, zsúfolva volt mindenféle szemét néppel. Fred Turner a homlokába húzta a kalapját. Összeharapott szájjal tűrte az utasok ostoba megjegyzéseit, akiknek nagy gyönyörűséget okozott a teniszruhás, finom gavallér, azokkal a kis ékszerekkel a csuklóján.

Ült, hallgatott, átkozódott magában, amíg egyszer csak nagyot villant a szeme. Észrevette, hogy a bal kezén kinyílt a bilincs. Rosszul volt kapcsolva a perec, a kis acélfog kijött a zárból. Nyitva volt. Ha akarja, kihúzhatta volna belőle az öklét.

Innen kezdve Fred Turner beszédesebb lett. Hízelgő mosollyal súgta a detektívnek:

– Remélem, felügyelő úr, nem lesz semmi látványosság az állomáson. Tudja, olyan ember vagyok, hogy nem szeretem a feltűnést. Utálom a maguk ronda, csukott autóját is. Üljünk taxiba, szeretnék, mint egy úr, nyitott taxin menni végig New Yorkon, mielőtt besavanyítanának. Ugye, megteszi, öregem? Végre, ha fültövön is sóztam, maga mégis keres azon az üzleten, hogy megcsípett!

A detektív szinte szeretettel nézte a rabját:

– Jól van, fiam. Legyen a maga akarata szerint. Látja, tetszik nekem, ha ilyen szelíd. Mindjárt ezen kezdhette volna!

A vonat a föld alatti pályaudvar ívlámpáinak fehér fényében óriási tömeget öntött ki magából New Yorkban. Ember ember hátán hemzsegett, és a nagy tülekedésben igazán senki nem vette észre, hogy Fred Turnernek milyen perecek vannak a csuklóján.

A detektív, mintha csak jó barátok lennének, karon fogta a rabját. Úgy haladtak, lassan, lépésről lépésre a tolongó tömegben, azon a keskeny aszfaltnyelven, amely két sínpár között húzódott.

A detektív megszorította a zsivány karját. Elismerően mondta:

– Szavamra, csudás izmai vannak. Ha jobban eltalál, talán még most is ott feküdnék abban a hotelben, eltört állkapoccsal!

Fred Turner szerényen mosolygott. Csak a szemén villant el megint az a félelmes, sárga fény. Titokban, a kalapja karimája alól azt nézte, hogy gördül ki a bal oldali sínpáron, alig két lépésnyire tőlük, közvetlenül az aszfaltjárda mellett a kaliforniai expressz. Egyelőre még méltóságos lassúsággal haladtak a pompás, hosszú pullmanvagonok, de Fred Turner kiszámította, hogy tíz másodpercen belül szélvészszerű sebességgé fog fokozódni ez a mozgás.

Megvárta, amíg a hálókocsi és az étkezővagon elsiklik mellettük, aztán titokban kihúzta a kezét a bilincsből:

– Nézze csak, felügyelő úr! – mondta halkan.

A detektív Fred Turner felé fordította az arcát. Ebben a pillanatban érte védetlen állát, alulról fölfelé, az a rettenetes ütés, amelytől egyszerre hat foga tört ki, és amelytől úgy esett össze eszméletlenül, mint a rongy.

Fred Turner hosszú, rugalmas ugrással a járda szélére vetette magát, és föllépett a már gyorsító expressz utolsó előtti kocsijának lépcsőjére.

A tömeg inkább azt vette észre, hogy valaki összeesett. A kurta, villámgyors ütést szinte senki sem látta. Senki sem törődött a lépcsőre kapaszkodó elegáns férfival. Elkésett utasnak nézték, aki az utolsó pillanatban ugrott föl a vonatra.

Fred Turner néhány pillanatig látta a járdán összetorlódó tömeget. Aztán az expressz kiszáguldott vele az állomás kormos üvegteteje alól a külső pályatest csattogó vágányrengetegére.

Váltókon csattogott át, szemaforok mellett rohant el a vonat, egyre szédítőbb sebességgel, hogy a szél csaknem lesodorta a zsiványt a lépcsőről.

Már New York állam szabad területén haladt az expressz, amikor Fred Turner óvatosan kinyitotta a vagon ajtaját, és föllépett a peronra. A peron üres volt. Turner mély megkönnyebbüléssel sóhajtott. Újra szabad volt. Bár igaz, hogy ez az állapot még mindig cudar veszedelmeket jelentett. Nem volt sem jegye, sem pénze, tudta, hogy a legközelebbi állomást kétségtelenül alarmírozta már a rendőrség sürgönye. Azonkívül pedig a bal csuklóján még mindig rajta volt az áruló bilincs. Akárhogy feszegette, nem tudta magáról leverni.

Nekitámaszkodott a rohanásban reszkető vagon falának, hogy megpihentesse izmait a görcsös kapaszkodás erőfeszítése után. Nem tervezgetett. Csak figyelt, éberen, élesen. Várt a szerencsére, hogy megfoghassa; vagy a bajra, hogy idejében elháríthassa.

Néhány feszült perc múlása után már jelentkezett is az első veszedelem. A peron végén feltűnt a kalauz alakja. A Californian Pacific szolgálatkész alkalmazottja gyanútlanul közeledett Fred Turner felé. Nem emlékezett erre az utasra. El akarta kérni a jegyét.

A haramia végigkutatta minden zsebét:

– Az ördög tudja, hova tettem azt a jegyet. Talán elejtettem valahol?! – és lehajolt a földre, mintha ott akarná keresni.

A kalauz udvarias ember volt. Azonkívül a borravalóra gondolt. Együtt bosszankodott hát utasával, együtt keresgélt vele a földön, még utána is nyúlt egy darabka sárga papirosnak, talán az ott?!

Ha a kerékcsattogás nem lett volna olyan erős, talán fölfigyelt volna valaki a kupéban az utasok közül arra a kurta, de halálosan rémült ordításra, amely a peronon hangzott el. De mert az expressz mennydörgő robajjal vágtatott, jóformán maga Turner sem hallotta, milyen sikoltással búcsúzik a kalauz az élettől.

Gyönyörűen sütött a nap. És a napfényben komikus, szinte vidám mozdulattal bukfencezett le a világosbarna vászonba öltöztetett emberi test a magas töltésen a százkilométeres gyorsasággal száguldó vonatról.

Fred Turner a sikeres munka után vadul megnyalta a szája szélét, mintha berúgott volna valamitől. A szemében fölvillant az a bizonyos sárga fény. Egyetlen, mély szusszanással kifújta izgalmát. Aztán megindult, hogy végignézze, melyik kupénak van a legbiztatóbb publikuma.

Az első fülkében öt ingujjra vetkőzött fiatalember pókerezett. Ez nem volt kívánatos társaság. Turner továbbment, és a harmadik kupéba nyitott be, amelynek plüssfészkében két öreg hölgy, egy egészen fiatal legény és egy vattahajú, rózsaszín arcú, kékre borotvált, nehéz testű, vén gentleman üldögélt.

A bal kezét, amelyiken a bilincs volt, jó mélyen a nadrágzsebbe süllyesztette. Szerény mosollyal köszönt, és udvariasan engedelmet kért, hogy leülhessen, mert a szakaszában igen sűrű a dohányfüst, márpedig ő nem szivaros ember.

– Tessék! – mondta nyugalmasan a vattahajú, vízilószerűen nehéz testű, öreg gentleman. – Ez a két fotel még üres.

A fülkében rövid csönd támadt. A régi utasok szemügyre vették új társukat. Aztán, amikor nem találtak rajta semmi különöset, újra megindult a diskurzus, amely félbeszakadt, amikor Turner a kupéba tolakodott. Az egyik öreg hölgy beszélt, hogy látott egy fakírt valamelyik New York-i varietében, aki hegyes szegekkel kivert deszkán feküdt, élő parazsat tétetett mezítelen mellére, és még néhány hasonló produkcióval mulattatta a publikumot.

Fred Turner eleven érdeklődéssel kapcsolódott belé a beszélgetésbe. Elmondta, hogy hosszú időt töltött Indiában, és meglehetősen belé van avatva a fakírok bűvészmutatványaiba.

– A legtöbb ilyen fakírcsuda szimpla trükk – jegyezte meg könnyedén. – Például itt van az a mutatvány, amikor a fakír fedetlen testtel áll a töltött fegyver csöve elé. Nevetnének, ha tudnák, milyen egyszerű ennek a csudának a magyarázata. Megmutathatom. Nincs valakinél véletlenül revolver? – és kedvesen mosolyogva nézett körül.

A kékre borotvált, vattahajú víziló bosszúsan mondta:

– Nem szeretem, ha pisztollyal játszanak előttem!

A fiatalember azonban nagyon kíváncsi volt a trükkre. A nadrágja hátsó zsebéből előhúzta a browningját, és átnyújtotta Turnernek:

– Tessék, itt van a revolver, ha megfelel a célnak. Megjegyzem, hogy hét golyó van benne, és kilenc milliméteres a kalibere.

Fred Turner udvarias mosollyal köszönte meg a bizalmat. Gondosan megnézte a fegyvert, a töltényeket a lapos, kis golyótáskában, kinyitotta a závárt, azután ujját a ravaszra tette, és a revolvert ráemelte a társaságra.

Az arcáról eltűnt a mosolygás. Rekedt fenyegetéssel suttogta:

– Föl a kezekkel! – és minden más magyarázat helyett kihúzta a zsebéből bal kezét, csuklóján a csillogó acélbilinccsel.

A társaság minden tagja engedelmesen magasra emelte a kezét.

A hölgyek ájuldoztak, a fiatal amerikai rákpiros lett a dühtől, a vattahajú víziló szárazon kérdezte:

– Csak a pénzünk és az ékszereink kellenek, vagy egészen le akar vetkőztetni bennünket?

A zsivány vigyorgott:

– Maga okos ember, öregúr. Ne féljenek. Nem kell a nadrágjuk. De ami pénz és ékszer van maguknál, azt rakják ki ide, erre a fotelre!

A parancsot teljesíteni kellett. Fred Turner veszedelmes sárga fénnyel villogó szemébe félelmesen belé volt írva, hogy nem tréfálna, ha tettre kerülne a sor.

Idegesítő volt az a körbesétáló revolvercső. Mind a négy utas lázas igyekezettel rakta le ékszereit, pénztárcáját az üres fotel bőrrel szegett, piros plüssülésére.

A zsivány gondosan összeszedte és zsebre rakta a sok holmit. Aztán szelíden, szinte csevegő modorban figyelmeztette a kifosztott embereket:

– Hát most, hölgyeim és uraim, én meg fogom húzni a vészféket, és leszállok. Hogy mondta, fiam? Hét golyó van ebben a fegyverben? Nem ajánlom, hogy üldözzenek, nagyon nekibúsult ember vagyok én!

Amikor a haramia eltűnt a peronon, a fiatalember pulykaméreggel pattant föl a helyéről. De a vén víziló súlyos, nyugalmas mozdulattal visszanyomta a fotelbe:

– Mit fészkelődik? Maradjon nyugton. Nem volt elég az első bolondság? Még agyon is akarja lövetni magát?!

A kupé ablakán át látni lehetett, hogy ugrik le a rabló a nagy zökkenések közt lassító vonatról. Látszott, hogy csúszik le a töltésen, hogy veti belé magát a sínek mellett húzódó rozsvetésbe, amelynek örvénylő sárga táblái csakhamar elnyelték egész alakját.

A vonat megállt. A személyzet és az utasok összesereglettek a kupéban és a vagon peronján. Két párt keletkezett. Az egyik üldözni akarta a zsiványt. A másik párt hevesen követelte, hogy az expressz azonnal induljon tovább. „Az idő pénz! Minden perc drága! Üzletemberek vagyunk!” – mondta egy utas, nyilván maga is üzletember.

A vitát végül is a fehér hajú, vén víziló döntötte el:

– Menjünk! Majd lépre kerül az a csirkefogó nálunk nélkül is. Bilincs volt a bal kezén. Azt hiszik, Amerika földjén sokáig sétálhat valaki megbilincselt csuklóval?!

A fiatalember pattogott:

– És a pénzem? Háromszáz dollárt rabolt el tőlem az a betyár!

A víziló csöndesen mondta:

– Az én tárcámban húszezer dollár volt, mégsem ugrálok! Gyerünk!

Végül is a víziló tábora győzött. A góliát lokomotív éleset füttyentett, és a vonat tovaszáguldott Nyugat-Amerika földjének nyári pompájában, a telegráfpóznák végtelen sora mellett.

Fred Turner ökléről egy eldugott kis farm kovácsa középszerűen szemtelen zsarolás után leszerelte a bilincset. Ugyanez a kovács szállította a rablót rozoga Fordján New Yorkba.

Turner a kínai negyedben szállt le a kovács autójáról.

A kovács fölállt a volán mellett.

– Vajon mi a fenét csinálhatott?! – kérdezte magától. És utasa után nézett, akit néhány pillanat alatt elnyelt az óriási város nyüzsgő utcájának forgalma.

Két óra múlva az édestestvére sem ismert volna rá a rablóra. Bajusza nőtt. Megváltozott a haja színe, az arca formája, az alakja, nemzetisége, a neve, a modora, a mozgása. Még a szándékai is megváltoztak. Az a kis tőke, amelyet a kaliforniai expresszen sikerült összeszednie, új célokat varázsolt elé. Fred Turner otthagyta túlságosan veszélyes pályáját. Dolgozni kezdett. Merész vállalkozásokba fogott, amelyek természetesen sikerültek, hiszen vakmerő volt és ravasz. Korának embere.

Nyolc küzdelmekkel és diadalokkal teli esztendő után Fred Turner odajutott, hogy új neve, George O’Brien ismertté vált szűk baráti körén túl is. Villája volt Nieuportban. Szép banküzlete New York legdrágább negyedében. Márvány portáléja volt a banknak. Páncélszekrényei. Tökéletes védelmi berendezése, automatikus villanycsengőkkel és magasfeszültségű huzalokkal fölszerelve a betörők ellen, akiknek George O’Brien olyan ádáz ellensége volt, hogy a városi tanácsban, amelynek tagjává választották, állandóan követelte a rendőrség szaporítását.

A nyolcadik esztendő telén óriási vállalkozás lehetősége csillogtatta meg aranyfényét O’Brien bankár előtt. Ez lett volna az igazi tigrisugrás. Az út a világ pénzfejedelmei közé, a felső négyszázak társaságába, amely eddig alig vett tudomást az igyekvő és erőszakos, de masztodon méreteikhez képest mégiscsak kicsiny financièreről.

A floridai erdők kitermelésének monopóliumáról volt szó. O’Brien-Turner ádáz küzdelem után kolosszális vesztegetési pénzek szerteszórása után kapta csak meg ezt a monopóliumot. Súlyos százezrekbe került ez az előkészítő munka, annyi pénzbe, hogy a bankárnak már nem volt szabad tőkéje, amikor hozzá lehetett volna fogni a dologhoz.

Hanem Amerika nem az a világ, ahol egészséges üzlet számára nem lehet találni tőkét. Így O’Brien bankár óvatos és okos tapogatózása is csakhamar eredményessé vált.

Egy reggel az egykori rabló pontos értesítést kapott arról, hogy C. Hay úr, a G.B.C. Hay and Bentley ház főnöke déli tizenkét órakor várja a cég irodájában, hogy tárgyaljon vele a floridai monopólium ügyében.

George O’Brien kezében megreszketett a gépírásos levélpapír. Ez a meghívás a legmagasabb szférákkal való összeköttetést jelentette. A sikert.

Izzó türelmetlenséggel várta a tizenkét órát. Megfürdött, megmasszíroztatta alkohollal a fejét, hogy egészen „fit” legyen. Azután gondosan zárható aktatáskájába belerakott minden okmányt, amely az ügyre vonatkozik. És beült fekete Packardjába, olyan szívdobogtató izgalommal, amilyent nyolc esztendő óta nem érzett.

Az öreg Hay fogadótermei a cég palotájának negyvenötödik emeletén voltak. A luxus etage-on, ahonnan néhány lépcsőn föl lehetett jutni a kertté varázsolt tetőre.

A liftben elszorult a torka az izgalomtól O’Brien bankárnak.

– Az ördög vigye el. Jobban kellene vigyázni az idegeimre! – és elhatározta, hogy ezentúl kevesebbet fog dohányozni, és a napi tíz koktélt is lecsökkenti ötre.

Negyvenöt emeleten, komplikált folyosókon, számtalan irodán és titkáron keresztül jutott el O’Brien bankár a szentélyek szentélye elé. De végre is kinyílt előtte a párnázott ajtó, és bent volt a milliárdos intim irodájában. Hosszú terem volt ez az iroda. Ünnepi csönd uralkodott benne. Piros szőnyeg futott a parketten az ajtótól a legmesszibb eső fal felé, ahol a sarokban, Washington György fehér márvány mellszobra mellett állott a ház fejének íróasztala. Hatalmas bútordarab volt az asztal, mint valami oltár. Csak éppen az istenség nem volt látható egyelőre, aki ott ült mellette. C. Hay úr olvasott. A Newyork Sun kiterjesztett lepedőoldalai eltakarták a fejét. Mindössze a szivarjának füstje látszott, amint vékony, kék csíkban, szentelt páraként emelkedett az újság mögül a magasba.

George O’Brien elfogultan, a tisztelettől haldokolva ment végig a piros szőnyegen, egészen az íróasztal elé. Halk köszönésére a Newyork Sun lepedőoldalai aláhullottak. És… és… George O’Brien szeme ekkor kitágult a rémülettől. Az ébenfa íróasztal mellett az a vattahajú, rózsaszín és kékre borotvált vén víziló ült, akit nyolc esztendő előtt kirabolt a kaliforniai expresszen.

Nem volt kétséges, hogy C. Hay úr is rögtön ráismert régi barátjára. Ez belé volt írva jégszürke szemének kajánul vidám csillogásába. O’Brien-Turner látta, hogy ezeket a kegyetlenül okos, hideg szemeket nem csalhatja meg semmi. Sem az elmúlt nyolc év természetes változása, sem a mesterséges ravaszság.

Az egykori rabló első érzése az volt, hogy meneküljön. A lába futásra rándult. De egy szemvillanás alatt átlátta, hogy ez nevetséges volna. Ezerszer megcsípnék a negyvenöt emeletes palota labirintusában. Majd eszébe jutott, hogy egyedül van a milliárdossal. Hátha jól állkapcson ütné. A keze ökölbe szorult, aztán kétségbeesetten kinyílt. A vén vízilónak rettenetes izomereje lehetett, a válla széles volt, mint egy teherhordóé, bikanyaka súlyosan viselte kemény fejét. Azonkívül pedig Mr. Hay vaskos ujjai ott nyugodtak az íróasztal csengettyű-battériájának fehér gombjain. Csak egy kis mozdulat, egy szó. És vége mindennek.

A két férfi hosszú percekig némán nézett egymás szemébe. A Hay and Bentley ház hatalmas elnökének szemében egyre elevenebbé vált a kaján csillogás.

– Mi van magával, O’Brien? Nem akar beszélni?! – kérdezte gúnyosan a víziló.

Az egykori rabló homlokán kiütött a hideg veríték. Valami tétova, kétségbeesett reményből merített csak erőt hozzá, hogy mégis beléfogjon pénzügyi expozéjába.

Szánalmasan dadogva kezdte a mondókáját, aztán egyre jobban belémelegedett. Úgy érezte, hogy ez lehet a menekülés egyetlen útja, hát őrjöngő erőfeszítést tett, hogy minél zseniálisabb programot adjon. Beszélt, számolt, magyarázott, s sikoltó örömmel érezte, hogy villan föl néha az öreg Hay szemében az érdeklődés fénye.

Amikor befejezte a tervezet előadását, valamennyire megnyugodott George O’Brien. Úgy érezte, hogy a helyzet már nem annyira feszült.

Megtörülte a homlokát, és letette aktatáskáját a milliárdos elé az asztalra.

– Ebben a táskában van – mondta – minden terv és a teljes jogú szerződés az állammal. Borzasztó pénzembe került idáig vinni a dolgot. Azt hiszem, meg is érdemelném a segítségemre siető tőkétől a haszon ötven százalékát. De én öntől, a kettőnk viszonyára való tekintettel, nem kérek csak tíz százalékot. Mindössze tízet, elnök úr. És természetesen a költségeim visszatérítését.

A víziló hallgatott, gondolkozott. O’Brien bankár halálos izgalommal nézte a kemény szájat, amely a sorsa felől fog dönteni.

Végre megmozdult a vén víziló. Súlyos kezét ragadozó mozdulattal tette rá a fekete aktatáskára. Száraz üzletszerűséggel mondta:

– Szó sincs róla. Nem adok tíz százalékot. Nem adok semmit. Minek? Ideadja maga nekem ezt a dolgot, ha szépen kérem – ingyen.

A CSAHOLYI FIÚ

Nyíregyházára borzasztó hírek érkeztek arról, hogy a Csaholyi fiú micsoda csávába került Pesten. A főispán titkárja azt beszélte, hogy Csaholyi Béla húszezer pengőt veszített a kaszinóban puffra. Kapott egyheti moratóriumot, de ha letelik a hét – vége, becsület dolga, hogy főbe lője magát. Ezek a vészhírek túlzottak voltak, de az mindenesetre igaz volt, hogy a fiú, aki cséplőgépet vásárolni utazott föl Pestre, elkártyázta és elitta édesszülei pénzét a bűnös városban. Sőt, ahogy úri körökben mondani szokták, piszkos adósságokat is csinált. Tartozott a kaszinóban a komornyiknak, a versenyen mind az öt bukmékernek, az éjjeli mulatóhelyeken a főpincéreknek. Sőt annyira elmulasztotta a hazatérés lehetőségének utolsó pillanatait is, hogy ötheti szobaszámlával tartozott a Pannóniában. Vasúti jegyre való pénzt még csak tudott volna pumpolni valahol, de akkora hitele már nem volt, hogy a hotelből kiválthassa magát. Ahhoz pedig túl kényes és túl naiv volt Csaholyi Béla, hogy címeres koffereit a Pannóniában hagyva, hazaszökjön Szabolcsba, ahol bizonnyal nem várták volna bandériummal az állomáson.

A tékozló fiú pénzt kérő levelére az a vélemény alakult ki otthon, hogy a keserű vallomás és pisztolygolyóval való fenyegetés mindössze pump akar lenni. Csak akkor röffent össze a család, amikor más forrásokból is olyan hírek érkeztek a megyébe, hogy a Béla csakugyan csúnya bajban van. Erre aztán összegyűlt az egész família az öreg Csaholyi Balázs nyíregyházi rezidenciáján. A szép, vaskerítéses, földszintes, fehér függönyös ablakú ház előtt öt fogat állott. Három sárga, homokfutó bricska, a gazdag nagynéninek, Budaházi Eszternek a bárkaszerű hintója és Csaholyi Balázs sallangos négyese, amely az állomáson járt a vasúton érkezett beregszászi rokonért.

A haditanács együtt ült a légytől, naptól gondosan óvott, hűvös, besötétített ebédlőben. Az asszonyok kávéztak, Csaholyi Balázs saját kezűleg készített spriccert ivott. A kávésibrik és a boroskancsó között, a szép, fehér terítő kellős közepén már együtt volt a pénz, ami a Béla fiú szanálásához kellett.

A Csaholyiaknak volt egy nagy bajuk. Kevés volt köztük a férfi. Csaholyi Balázs egymaga ült az asztalnál öt harcias asszonyság között, akik összeadták a summát.

Arról folyt a szó, hogy hát ki vigye föl az orvosságot Pestre. Csaholyi Balázs fél szemmel a bankócsomóra sandított.

– Azt hiszem – mondta farizeus sóhajjal –, mégiscsak nekem kell felugranom. Férfinak való dolog ez. Asszony még csak be sem teheti a lábát azokra a helyekre, ahol ez a csirkefogó otthagyta a piszkát.

Eszter néni citromsavanyúan nézett az unokatestvérére:

– Kutyára szalonnát! – mondta gyanakodva.

A többi asszonynak sem nagyon tetszett a dolog. Csaholyi Balázson még most, a hatvanas stáció felé közeledve is volt valami ficsúros. A haja nagyon regényesen őszült, csak a két halántékán. A bajusza ki volt sütve. A kisujján kacér, hosszú körmöt viselt, mint egy mandarin, fiatalos, virágos brokátmellény feszült a mellén. És még csak nem is csibukozott, ahogy élemedett magyar úrhoz illik, hanem princesszász cigarettát szítt, aminek a füstje elegáns sárgára pácolta a mutatóujját.

Csönd támadt az ajánlkozás után. Az asszonyok a lelkük mélyén nem bíztak Csaholyi Balázsban. De hát aratás ideje volt, a birtokon mind maguk a nők kommandíroztak, nehéz lett volna ilyenkor odahagyni a munkát.

Balázs úr megérezte a gyanúnak veszedelmes levegőjét, hát maga támadott, mielőtt még ráterítenék a vizes lepedőt.

A feleségére nézett:

– Ernesztin lelkem, maga ismer engem. Tudja, hogy milyen vagyok én, ha komoly dologról van szó. Hát mondja, de igaz lelkire mondja meg, megérdemlem én, hogy ne bízzanak meg bennem?!

Ernesztin vérszegény, ijedt kis teremtés volt. Az egyetlen gyönge lélek a sok kardos asszonyság között. Tudta jól, hogy miféle fazonú ember az ura. Nem becsülte, de még mindig szerelmes volt beléje egy kicsikét. Nem vallott tehát nyíltan színt sem ellene, sem mellette. Csak sóhajtott egy nagyot, és lemondóan legyintett a kezével.

Csaholyi Balázs ezt a gesztust önkényesen a maga javára magyarázta:

– Na látják – mondta diadalmasan –, hát ha ő nem fél, mit félnek maguk?

Budaházi Eszter kettétörte a kuglófját. A legtöbb pénzt ő adta a nemzeti kölcsönhöz. Gondolt is rá, hogy ő maga megy föl Pestre rendbe hozni a dolgot. Csakhogy ilyenkor – legnagyobb munka idején? Ebben a melegben utazni?! Utálta a várost, imádta a kényelmét. Ingadozva nézett brokátmellényes rokonára:

– Hát vigye! Lelke rajta, ha valami disznóságot csinál!

Csaholyi Balázs szívében kis angyalok muzsikáltak. Szerette volna megcsókolni a fia mind a két orcáját, hogy ilyen alkalmat adott egy kis kiruccanásra. Pestre menni, pénzzel! Szinte látta magát, ahogy megérkezik a Keleti Pályaudvaron kackiásan, ahogy a szemébe nyomja a monoklit, ahogy a Hungáriában fölveszi az étlapot és vacsora felől tanácskozik a pincérrel.

Hanem azért szomorú képet vágott.

– Kutya fáradságos dolog lesz. És kőtséges. Az a sok kőtség! – sóhajtotta, és megcsóválta a fejét, mintha nem is ő lenne az a gavallér, akit három megyében legjobban imádtak a cigányok.

Csaholyi Balázs vonata este fél tízkor érkezett meg Pestre. A költségvetés csak konflist engedélyezett, de ő azért gumirádliba ült.

– A Pannóniához! – mondta a kocsisnak, aki alig fért el a bakon a nagy disznóbőr koffer mellett. (Ernesztin fájdalmas gyanúval nézte odahaza Nyíregyházán, hogy az ura mennyi ruhát pakol be erre a kis útra.) Szítta, szinte csókolta a kőszénfüstös, villanyfényes városi levegőt. Föléledt, megfiatalodott. Pillanatra megfordult a fejében a gondolat, hogy rá kellene beszélni az asszonyt: adják el azt a komisz kis homoki földet, költözzenek fel tőkepénzesnek Budapestre.

A Pannóniában szinte családias melegséggel fogadták Csaholyi Balázst.

– Régen láttuk a méltóságos urat! – mondta az igazgató.

Csaholyi Balázs nem volt méltóságos, de azért nem utasította vissza a címzést, ravaszul kacsintott, nemcsak a szemével, hanem a bajuszával is:

– Azért a komisz fiamért jöttem!

Az igazgató mosolygott:

– Pillanatig sem aggódtunk, méltóságos uram!

Félóra alatt végigfutott a nagy hír a szálloda minden érdekelt pincérén és portásán, hogy megjött Szabolcsból az öreg Csaholyi, kiváltani a fiát. A szobaasszony tisztába húzta a fiatalúr szobájában az ágyat az „öreg”-nek. Csaholyi Balázs rendelkezett így: jó lesz annak a kölyöknek a kanapén is! Mert hogy a fia szobájába szállt, ez csak természetes. Nagyon élvezte magában előre a gyerek meglepetését, milyen paff lesz, ha majd éjszaka hazavetődik és ott találja őt az ágyban.

Gondolkozott, hogy fogadja:

Hát összeszidom, de aztán tüstént megcsókolom! – döntötte el megértő apai szíve, amíg mosakodott és magára öltötte derékban szűk, széles vállra szabott, dzsentris, szegett szélű, fekete zsakettjét.

Lent, a szálloda recepciójában pillanatra megállott Csaholyi Balázs. Arról volt szó, hogy az étterem melyik részében vacsorázzék. Választhatott a csöndes angol szoba és a télikert között, ahol a pálmás sarokban a cigány játszott, ha ugyan szabad cigánynak nevezni a hegedű akkora művészét, mint Radics.

Az öreg Csaholyi a télikertbe ment.

Leült az egyik diszkrét sarokba, gondosan átstudírozta az étlapot, aztán rántott bárányt rendelt. Italnak beérte szerényen egy üveg könnyű kéknyelűvel. Evett, ivott, kávézott. Szivarra gyújtott. Nézte a füstöt, hallgatta, hogy váltogatja a cigány a valcert a magyar nótával.

Éjféltájban egy kis hiba történt. A hiúzszemű Radics észrevette a magányosan iddogáló Csaholyi Balázst. Megérezte rajta, hogy ez az ő embere. Hiszen csak vidéki, magyar úr tudja magát ilyen jól érezni a fehér asztalnál, egyedül, bor mellett. Rámosolygott Csaholyi Balázsra. Elkezdett „oda” játszani. Sőt, mintha ördöge volna, még a világtájt is kisejtette valamiből, ahonnan az embere való. Csupa nyírségi nótát játszott a vén betyár, olyan halkan, selymesen, mint a finom szivarfüst.

Balázs úrnak melegedni kezdett a füle. Kocogott a gyűrűjével a poháron:

– Hozzon egy üveg keserű Roederert! – mondta a pincérnek.

Ott állt a pezsgő szépen, fehér szalvétával letakarva, az ezüsthűtőben az asztal mellett. Már csak félig volt az üveg, amikor váratlanul megérkezett Csaholyi Béla. Fel akart menni a szobájába, amikor a portás figyelmeztette, hogy bent várakozik a télikertben az apja, menjen be hozzá.

Az öreg Csaholyi előbb megfenyegette, aztán megcsókolta a gyerekét. Tetszett neki, hogy a fiú nem mentegetőzik, nem magyarázkodik, hanem szépen, szerényen odaül az asztalhoz, és csöndesen tűri a szülői dorgatóriumot. Nem is volt szíve szerint való dolog, hogy szidja. De azért szidta-szapulta-nevelte. Igaz, hogy koccintott is közben vele, mert a figyelmes pincér még egy poharat tett az asztalra a fiatal Csaholyi elé, aki csöppet sem szerette kevésbé a száraz Roederert, mint az apja.

Jó tizenöt percig tartott a lecke, tizenöt perc után Csaholyi Balázs szívét valami különös melegség öntötte el. Más kulcsot tett a kotta elé, és kedves, közvetlen, haragos hangon kérte számon:

– Hol jártál egész nap, te gézengúz?!

Csaholyi Béla bevallotta:

– Délután a lóversenyen voltam.

Az illem úgy követelte, hogy az apa ezt a könnyelműséget rossz néven vegye, viszont a régi sportsman érdeklődése mást diktált. Balázs úr tehát összevonta a szemöldökét, de azért megkérdezte:

– Hát aztán mi történt?

A fiú búsan legyintett:

– Pech. Ha az embernek egyszer malőrje van. A kancadíj biztos volt. De nem volt érdemes fogadni a reás favoritot…

Az öreg Csaholyi tapsolt a pincérnek:

– Még egy üveggel!

És amikor a pezsgő megérkezett, a saját, pecsétgyűrűs apai kezével töltött a tékozló fiúnak. Koccintottak. Ittak.

– Mikor tanulod meg már – magyarázta az apa a fiának –, hogy az olyan futamban, ahol reás favorit van, nem szabad fogadni. Rá nem érdemes, ellene nem lehet… No mondjad csak, hogy volt? Ki nyerte az első versenyt?

Csaholyi Béla közelebb húzta a székét az apjához. Ránézett az öregre – egészen egyforma szemük, egyforma orruk volt. – Összemosolyogtak, és csöndes deliciával hozzáfogtak, hogy megbeszéljék a délutáni futtatás eseményeit.

Hajnali negyed kettőkor Balázs úr hítta a pincért:

– Az a kis vacsora meg három üveg pezsgő.

Amikor az öreg fizetett, Csaholyi Béla az apai bugyellárisba kancsalított. Pontosan tudta, miféle forrásokból gyűlt össze és milyen célra való a sok gyönyörű bankó. Nyelt egyet. Gondolkozni kezdett, micsoda formában vallja be az apjának, hogy ötszáz pengővel kisebb az adósság, mint a számla.

Nyílt őszinteség? Az szép lenne – töprengett a fiú. – De nem lenne hasznos. Ahhoz túl becsületes az öreg, hogy megosztaná vele a bitang pénzt. Inkább megtartaná az egészet.

Balázs úr húsz pengőt csúsztatott a cigány tányérjába a szalvéta alá. A ruhatárban panyókán a vállára vetette divatos, kurta, sárga überciherjét. Csillogott a szeme a pezsgőtől, a muzsikától:

– No, fiú, van-e még élet ilyenkor a kaszinóban?

Csaholyi Béla két órával előbb holtfáradtan érkezett haza a szállodába, de arra a kilátásra, hogy az apjával mehet éjszakai kalandra, virgonc lett, mint a pitypalatty.

– Ha vége is van a bakknak, egy-két makaóparti, ferbliző asztal bizonyosan akad még mindig.

Sötét volt már a kaszinó dohányzója, olvasószobája. A homályos nagyteremben csíkos terítővel leborítva szunnyadt a nagy bakkarat-asztal. Csak egy kis kártyaszobában folyt az elkeseredett ferbliparti. Négy úr ütötte a blattot. Egy huszárőrnagy, egy monoklis minisztériumi ember meg egy sárosi testvérpár. Az urak nagy zajjal, örömmel üdvözölték a Csaholyiakat, de azért az asztaltól nem állottak föl. Osztottak, gusztáltak. Úgy beszéltek az újonnan jöttekhez – keverés közben.

A huszár kacsintott:

– Négyen vagyunk csak, Balázs. Pedig ötösben szép ez a játék – és odanézett az üres székre a kerek asztal mellett.

Csaholyi Balázs húzódozott, mint a szégyenlős lány, ha táncolni kérik.

– Éppen csak a fiam miatt jöttem! – mondta határozatlanul.

Csaholyi Béla az apja füléhez hajolt:

– Nézze csak, apám – súgta –, ezek vacsora óta játszanak. Maga friss erő lenne köztük, à la Szemere Miklós!

Balázs úr odaült az üres ötödik székre:

– No, üsse a kő, osszatok nekem is!

A dolog rosszul kezdődött, cudarul folytatódott, és betyárul végződött be. A fiú egy darab ideig kitarthatott az apja mögött. De reggel ötkor, amikor az őrnagynak negyvenegye volt a Csaholyi Balázs negyvenes zöld-bandája ellen, az apa vérbe borult szemmel nézett a gyerekére:

– Már az igaz, hogy becstelen komisz kibic vagy! Eridj innen a fenébe a hátam mögül!

Csaholyi Béla felemelkedett a melegre ült székről, átment a társalgóba, összetaszított két nagy bőrfotelt, lefeküdt aludni. Túl fáradt volt hozzá, hogy a nagy, családi tragédián kétségbeessék. Szinte gépiesen gondolta: szamár az öreg, hogy még mindig verekszik. Hiszen láthatná, hogy a három civil már begombolkozott, a katonának meg olyan tartós jó lapjárása van, mint az őszi eső! Sóhajtott, aztán az arcára borította a zsebkendőjét, mert már túl világos volt a szobában, és behunyta füsttől pirosra csípett szemét.

Két héttel a történtek után a szerencsés ember három egymáshoz tartozó utast figyelhetett meg a Nyíregyháza felé robogó gyorsvonaton. Az utasok közül asszony volt az egyik. Fahéjszín selyembe öltözött, nagy tokájú, parancsoló hangú, szigorú dáma. Ilyen félelmetes lehetett Mária Terézia, amikor haragszik. A másik két utas férfi volt. Hasonlítottak egymáshoz nagyon, az egyik őszes, a másik diószín hajú kiadásban. Szelídek voltak ezek a férfiak, mint az őzike. Szótlanul ültek a kupéban, merengő szemmel nézték az ablakon túl tovafutó tájékot.

Hajdúszoboszló után a társaság bement az étkezőkocsiba uzsonnázni. Amikor megkávéztak, az őszülő hajú úriember fuvolalágyságú hangon megszólalt:

– Ugyan, drága Eszterkém, adja ide a bugyellárisát, mégsem illik, hogy asszony létére maga fizessen a kellnernek!

A fahéjszín Mária Terézia szeme veszedelmeset villámlott, fölcsattant a szava, hogy szinte megállott ijedtében a vagon tetején a ventillátor. Volt ebben a hangban harag, gúny, sértés, rendreutasítás, ahogy mondta:

– A bugyellárisomat? Magára?! Hát egy forintot?! Hát egy petákot?! Egy garast se többet! Soha ebben az életben, maga vén himpellér!

KATASZTRÓFA

Azt hiszem, nagyon természetes dolog, ha az ember az unokatestvérébe szeret bele. A sűrű együttlét, a családias bizalom, a sok intim emlék, mind nagyon elősegítik az efféle szerelmeket, amelyek rendesen olyan simán oldódnak meg és múlnak el, mint ahogy indultak.

Az én esetem veszedelmesebb volt. Rendkívüli érzékenységem, bizonyos irányban szinte beteges érettségem tette veszedelmessé. És az, hogy Bella talán három évvel idősebb volt nálam. Ő húszéves volt, én tizenhét. Ő már bálba járó nagyleány, én nyolcadik gimnazista.

Télen kezdődött a dolog, farsang idején, egy sötét reggelen. Hét óra lehetett. Összeszíjazott könyveimmel a hónom alatt az iskolába indultam éppen, amikor a homályos előszobában összetalálkoztam vele. Ő valami bálból jött haza. Selyemálom. Kimerülten és mégis felizgulva az áttáncolt és átflörtölt éjszaka után.

Rám nézett, fölkacagott:

– Jaj, de kedves vagy. Még vizes a hajad. Most mosdottál? – szeszélyesen megölelt, magához húzta a fejem, megszagolta az arcom, úgy mondta, tovább nevetve: – Milyen jó, friss szappanszagod van. Érzem a leheleteden az Odolt! – és kedveskedve megcsókolt.

Az Isten tudja, hogy történt, milyen mámor kapott el mindkettőnket. Már nem emlékszem a részletekre, csak arra, hogy ez a rokoni csók sehogy sem akart elszakadni. Percekig tartott, és egyre mohóbbá vált. Aztán, amikor a lélegzetünk kifogyott és elbocsátottuk egymást, mindketten lihegve támaszkodtunk a falnak.

Bella szinte rémülten nézett rám. Most már nem nevetett. Halálos komolyan mondta:

– Ó, hát te már ilyen nagy vagy?

Az arcom kigyúlt:

– Igen, nagy vagyok. És szeretlek.

Nem válaszolt. Megigazította a haját. (Ma is érzem, könnyű mozdulatára milyen édes ibolyaillatot szívtam magamba.) Aztán otthagyott az üres előszobában, mert már szólította odabent a néném, aki vele együtt jött haza a bálból.

Furcsa érzések közt telt el a csók után az első délelőtt az iskolában. Úgy találtam, hogy már nem vagyok odavaló a padba a fiúk közé. Melyiknek lehet az enyémhez hasonló regénye? Melyiknek éghet olyan láthatatlan kitüntetés a száján, mint az enyémen? Büszke voltam és szórakozott. Türelmetlen vággyal vártam a déli egy órát, hogy hazamehessek és újra lássam. Aztán eszembe jutott, hogy Bella talán kinevet, talán megbánta azt a bolondságot, talán semmibe veszi. Hirtelen átéreztem a kettőnket elválasztó távolság fájdalmas nagyságát, és összeszorult a szívem a reménytelennek látott szerelem szenvedésében.

Amikor hazaértem, a nagynéném (náluk laktam az iskola miatt, és nem otthon, falun az anyámnál) a szalonban fecsegett valami késői látogatóval, a bátyám a szobájában ült, és a déli újságot olvasta. Bella egyedül volt az ebédlőben.

Észrevettem, hogy alig mer a szemembe nézni. Zavartan kérdezte:

– Mit csináltál az iskolában?

– Rád gondoltam! – mondtam, ahogy hirtelen a számra jött.

Ő fölvett a terített asztalról egy kis kompótoskanalat, apró köröket rajzolt vele az abroszra, lesütötte a szemét:

– Csacsiság.

Nagyon megértettem, hogy mit gondol csacsiságnak, és miért gondolja annak. Mély szomorúság fogott el. Biztosan reszketett is a hangom beszéd közben:

– Ne félj tőlem. Ahhoz is elég nagy vagyok, hogy soha egy szóval se legyek a terhedre, ha nem akarod. És ha úgy tetszik neked, ha szégyelled magad azért, amit reggel csináltunk, én szívesen leugrom, most rögtön, az emeletről! – és meg is indultam tüstént az ablak felé.

Bella megfogta a kezemet. És újra megcsókoltuk egymást, forrón, de remegő gyorsasággal, mert hallottuk, hogy a szomszéd szobában már búcsúzik a néném vendége.

Innen kezdve sokat csókolóztunk. Mindig és mindenütt, ahol lehetett. Ideges félelemben, ha egy másodpercig egyedül maradtunk, reszketve, ajtónyílások neszére figyelve, két pillangó, akik csak egy pillanatra repülnek egymáshoz.

Istenem, mennyei ízű csókok voltak azok, pedig nagyon naivak voltunk mind a ketten, és fogalmunk se volt arról a romlott technikáról, amely a csókolózást szinte már a szájsebészethez teszi hasonlóvá. Kénytelen voltunk magunk megtenni néhány érzéki fölfedezést. A fogunk összekoccant heves csókjainkban. Tehetetlen keresgélésünkben megharaptuk egymást. Fájt a szánk.

Különös dolog, de ma már nem tudom visszaképzelni tökéletesen Bella arcát. Valami hiányzik bennem a vonásaiból. Csak arra emlékszem, hogy nagyon fekete volt. Fekete hajú, fekete bőrű. Sűrű szemöldöke volt, az orra tövén összenőve, és nagyon hosszú pillája. És arra emlékszem, hogy nagyon ép, fehér foga volt, mint a cukor, és hogy az egyik szemfoga picit ferdén volt nőve. Ha mosolygott, bűbájos volt kinyíló ajkai között ez a parányi rendetlenség.

Ha rágondolok, mindig nagyon bánt ez a feledékenység. Igaz, hogy húsz esztendő múlt el azóta. Hanem azért mégis. Hiszen olyan nagyon szerettem. És remélni sem merem, hogy lesz még az életemnek olyan érzelmi szenzációkban gazdag, gyönyörűséggel és szenvedésekkel teli időszaka, mint az, amelyben Bella kőszéncsillogású fekete szeme uralkodott fölöttem.

El kell mondanom, hogy akármennyit csókolóztunk, mégiscsak roppant sokat szenvedtem annak a szerelemnek néhány hónapja alatt. Elképzelhetik, hogy nem volt könnyű dolgom. Bella már nagylány volt, szép, okos, gazdag. Az udvarlók egész serege rajzotta körül. A házunkhoz öt-hat fiatalember is járt, akik a polgári életben szokásos és törvényes formák közt kurizáltak neki – komoly céllal. A tehetetlen féltékenység őrjítő kínjait állottam ki néha, ha észrevettem, hogy Bella szeme melegebb fénnyel csillan föl, amint ránéz valamelyik udvarlójára.

Nincs értelme, hogy kisebbítsem ezeket az udvarlókat. Volt köztük csinos, eszes, biztos modorú, elegáns fiatalember. De mit beszélek, hiszen igazán nem lehettem versenyképes vetélytársa, kitérdelt nadrágomban, hatosos gondjaim között még a legnyomorultabbiknak sem. Volt köztük egy – nem tudom már, miért, de ez a fiatalember a nagynénémnek, Bella anyjának legteljesebb protekcióját élvezte. Ha ez a fiú jött hozzánk látogatóba, a néném rám villantott a szemével. Ki kellett mennem a szalonból. Egyedül kellett hagynom őket. Hallgatni a becsukott ajtón keresztül elmosódó beszélgetésüket.

Mennyi ellenség! Ha csengettek, összerezzentem, ki jön? Ki akarja elvenni tőlem? Milyen szorongással néztem mindig Bella arcát, amikor hazajött vizitjeiből, sétáiból, mulatságaiból, amelyekre sohasem mehettem együtt vele. Hogy kémleltem a szemét, mikor lesz beléírva halálos ítéletem: meguntalak!

Ó, nem gyermeknek, érett férfinak való kínok voltak azok. Nem csudálom, hogy annyira lefogytam, mintha valami súlyos betegségen mentem volna keresztül.

Egy este, vacsora után, az asztalnál a néném fürkészve vizsgálta az arcom:

– Mi bajod van? Mi van veled? Alig ettél!

– Semmi. Az „érettségi” drukk! – magyaráztam, és megpróbáltam nevetni.

A bátyám az asztalra ütött:

– Csupa csont és bőr vagy. Holnap elviszlek Bálint professzorhoz. Én nem tudom, hátha a tüdőddel van valami baj. Nem cigarettázol te titokban?

Lopva Bellára néztem. Mintha csöppet sem érdekelné ez a dolog, közömbös arccal hámozta a narancsát. Olyan gonosz voltam, hogy szerettem volna rajta is látni a szenvedésnek valami jelét. Legalább azt a sötét karikát a szeme körül, amiről néhány regényben olvastam, mint a szerelemnek és álmatlan éjszakáknak a bélyegéről. Bevallom, fájt, hogy semmi ilyesmit nem találtam rajta. Nyugodt volt. Energikusan fogta kis, barna kezében a gyümölcshámozó ezüstkést. Persze neki mindaz semmi, amibe én végül mégiscsak bele fogok halni, biztosabban, mintha tüdővészem volna, amitől féltenek.

Ötpercnyi szomorú hallgatás után csengettek odakint az ajtón. Vacsora utáni feketekávéra jött hozzánk az a fiatalember, Peterdi doktor, akitől a legjobban féltettem mindenségemet. Vidám, kedves legény volt Peterdi doktor, mégis meg tudtam volna ölni, ahogy megsimogatta a fejemet, mint valami kutyáét. Világosan értettem, hogy azért hízeleg még nekem is, mert nemcsak Bellától akar valamit, hanem valamennyiünktől. Az egész családtól.

Nem bírtam a hangját, a vicceit, a nyakkendőjét. Felálltam és bementem a szobámba. Egészen erőtlennek éreztem magamat. A villanyt sem gyújtottam föl. Mint valami beteg állat lefeküdtem, inkább leestem vetetlen ágyam tetejére. Úgy feküdtem, mint egy darab fa. Mozdulatlanul, süket fájdalomban. Talán csak azért nem ugrottam le az emeletről, ahogy először ígértem, mert nagyon komplikált lett volna kinyitni az ablakot, fölmászni a párkányra. Mondom, hogy rendkívül gyengének éreztem magam. A kezem is alig tudtam megmozdítani.

Nem tudom, mennyi ideig heverhettem így. De egyszerre ruhasuhogást hallottam. Bella jött be hozzám. Odaült mellém, az ágyam szélére, könnyű kezével, amelyen még rajta volt a narancs illata, megsimogatta az arcom. Rám hajolt. Megcsókolt.

– Tudom, hogy miért vagy ilyen – suttogta. – Ne félj. Te nekem ezerszer kedvesebb vagy, mint ezek valamennyien.

A félig nyitva hagyott ajtón gyönge fény szűrődött be hozzánk. Láttam ebben a fényben az arcát. Feszülten nézett rám, mintha kutatna valamit a szememben. Komolyan, gyöngéden, aggodalmasan mondta:

– Tudom, hogy amit teszek, ostobaság. Talán bűn! De nem bánom! – itt szenvedélyes, szinte vad vonás jelent meg a szája körül, erősen megszorította a kezem, és hozzátette még: – Mondd, tíz év múlva is fogsz még szeretni?

Újra megcsókolt. Aztán felugrott és kisietett. Egy pillanat múlva a harmadik szobából hallottam csengő kacagását.

A mi szerelmünkben az volt a rossz – vagy talán az volt a jó, nem tudom már –, hogy csak nagyon ritkán lehettünk egyedül. Túlságosan népes, hangos, vendégszerető ház volt a mienk. Meg aztán rettenetesen kellett vigyáznunk. Mind a ketten jól tudtuk, hogy ha csak sejtenék a viszonyunkat, a leghalványabb gyanúra tüstént elválasztanának bennünket egymástól. Megfizethetetlen volt számunkra minden magányos perc. Mert hiszen csak percekről lehetett szó. Napokig tartó ravasz tervezgetés kellett hozzá, hogy néha egy-egy negyedórányi egyedüllét paradicsomi boldogságát szerezzük meg magunknak.

Most elképzelhetik, hogy mit jelentett nekem családi kupaktanácsunk döntése, hogy a vizsgám után a két nyári hónapra hazautazom falura, és hogy Bella velem fog jönni. Nálunk fog nyaralni ő is. Gondolják csak el. Ez a nyár! És együtt fogunk utazni. Együtt. Ketten. Egy egész, hosszú éjszaka. Személyvonaton. Mert nagyon kis állomása volt a mi falunknak, nem állt meg ott a gyorsvonat.

Nem beszéltünk Bellával arról, hogy mit képzelünk belé mind a ketten ebbe az éjszakai útba. De éreztem elfogódott hangján, önkéntelen pirulásán, hogy ő is csak olyasmiket gondolhat, mint én. Pedig én… Isten bűnül ne vegye, nászutasok örömeire gondoltam akkor. És nem tudtam kiverni a fejemből Paul de Cock egyik elbeszélését, amelyben a szerelmespár hálókupéban utazik, és a nő a felső ágyból kacérkodva lenyújtja mezítelen kis lábát, hogy pajzánul megérintse vele a férfi arcát.

A vasútra a nagybátyám kísért ki bennünket. Ő választotta ki a fülkét. Még a hordárt is ő fizette ki, aki a bőröndjeinket fölrakta a hálóba.

A peronon álltunk mindketten. Együtt hajoltunk ki a szűk kis ablakon, összeért a karunk, a vállunk.

Nagybátyám a vonat mellett, a keskeny kis aszfaltjárdán ácsorgott. Amikor a kerekek lassan megmozdultak, kivette a szájából a szivarját, csókot intett hozzánk, föl az ablakba:

– Szervusztok, gyerekek! Vigyázzatok magatokra! Bella, ne fürödj a szabad Marosban!

Mi még sokáig lobogtattuk a zsebkendőnket nagybátyám egyre távolodó alakja felé. Aztán amikor kirobogtunk a pályaudvar kormos üvegteteje alól, és már a külső pályatest vágányain csattogtunk a jelzőlámpácskák zöld és piros fénypontocskái között, visszamentünk a fülkénkbe.

A kupé teli volt. Ó, Paul de Cock, sejteni kezdtem, hogy itt szó sem lesz olyan utazásról, amilyent a pikáns novella elbeszél. Mint egy heringeshordóban a kis, sós halak, úgy szorongtak az utasok a vagonban. Az emberek kósza beszélgetéseiből megtudtam, hogy tenyészállatvásár volt Pesten a Tattersaalban, onnan igyekszik haza a sok vidéki.

– Na, kifogtuk ezt a vásárt! – súgtam bosszankodva. Bella nevetett, de elpirult. Csillogó, cigány szemét rám emelte, úgy súgta vissza:

– Isten sem akarja, látod!

Jött a kalauz. Odaadtam a jegyünket, aztán megfogtam a karját, félrevontam. Hallottam róla, hogy ilyenkor így szokás:

– Mondja csak, kérem, nem tudna nekünk egy fél fülkét szerezni. Fáradtak vagyunk, pihenni szeretnénk.

A kalauz végignézett:

– Üres fülkét? Még jó, hogy ülőhelyet tetszettek kapni. Teli vagyunk vásári néppel.

Volt két forintom. Két darab melegre szorongatott forintom a nadrágzsebemben. Az egyiket a markába nyomtam. Szinte könyörgő hangon mondtam:

– Tessék csak jól megnézni. Meghálálnám!

A kalauz megint megnézett, szalutált, sajnálkozva dörmögte:

– Hát esetleg reggel felé, Szabadka után, kérem. Hanem az első osztály üres. Tessék talán ráfizetni. Huszonnégy korona kettő személyre.

Istenem, a mennybéli üdvösségemet odaadtam volna akkor huszonnégy koronáért. De ha egyszer nem volt. Csupa tűzláng lett az arcom a szégyentől. Úgy néztem a kalauz után, aki kék lüszter nyári zubbonyában továbbdöcögött kis lámpásával a keskeny folyosón.

Végigkutattam magam is a vonatot. Valóban zsúfolva volt. A harmadik osztály szeredás parasztokkal, kendős asszonyokkal, egymás hegyén-hátán, sűrű, keserű pipafüstben, szalonnaszagban. A másodikon pedig a polgárság, kalapos nők, hivatalnokok, gyerekek. Némelyik kupéban a térdükről, szalvétáról, zsíros papírról hideg csirkét vacsoráztak az utasok. A mellettünk levő vagon annyira tele volt, hogy még a peronon is üldögélt néhány ember a fölfordított kofferje tetején.

Hanem az első osztály – milyen igazságtalan elosztása ez a vagyoni javaknak – üresen ásított. Üres volt végig az egész hosszú vagonban mindenik kupé. Csak az egyik szakasz bársonyülésén nyújtózott kényelmesen, szertehullott újságjai között egy fekete selyem útisapkás, szürke kesztyűs öregúr. Sóvárogva néztem be a kis piros plüssfészekbe, ahol az ülések fejtámláján olyan ragyogóan tiszta csipketerítők fehérlettek. Csak be kellett volna menni egybe. Fölcsettenteni a kilincset, ráhúzni a gázlángra az ernyőt, kibontani az ablakok okkerszín függönyén a szíjat…

Mindenféle őrültség jutott az eszembe. Hogy bemegyek a sipkás öregúrhoz, bemutatkozom, hazudok valamit, és kölcsönkérem a pénzt. Hogy odaadom a kalauznak az überciherem és az órám, váltsa meg érte a jegyet. Aztán megéreztem, hogy minden ilyen cselekedet hangos és indiszkrét dolog lenne, aminek a következményeit nemcsak nekem kellene viselni, hanem Bellának is.

Visszadöcögtem a fülkénkbe.

– Nincs sehol hely. Akármit csinálunk, nincs! – jelentettem szomorúan, de letelepedtem Bella mellé a megviselt, fekete bőrülésre. Aztán fölhajtottam a fotel kartámláját, hogy azzal is közelebb lehessünk egymáshoz.

Már nem emlékszem rá, azt hiszem, akkor sem tudtam, hogy ő miképpen fogta föl ezt a szerencsétlenséget. Mindenesetre idegesnek látszott, szüntelenül elpirult, szótlan volt. Az igaz, hogy nem is igen beszélgethettünk, csak közömbös dolgokról. Unatkozó útitársaink az arcunkba bámultak, lesték a szánkban a szót. Egy ősz hajú, kövér asszony meg is kérdezte:

– Maguk, ugye, testvérek tetszenek lenni? Hasonlítanak egymáshoz.

Tizenegy óra tájban alváshoz készülődött a kupé. A kövér asszony a sarokba húzódott. Két hivatalnok formájú ember, egymással szemben, föltette egymás ülésére a lábát, úgy aludt. Egy cvikkeres vigéc lehúzta a lámpán az ernyőt, aztán a fejét a reszkető támlához hajtotta, kibontott újságját az arcára borítva, hogy ne bántsa a szemét a világosság.

A vonat mozgásától a kupé álmosítón reszketett. Tompa, sárga félhomály volt. Csönd, amelyet még mélyített is az alvó utasok szuszogása. Szomjas szájammal Bella ajka felé közeledtem. Ő félrevonta a fejét:

– Nem – susogta a fülembe –, fölébredhetnek.

Beláttam, hogy igaza van. Nem erőltettem a dolgot, hiszen annyira tiszteltem szemérmét, aggodalmait, biztonságát. Csak a haján, homlokán suhant végig az ajkam, mintha véletlenül történt volna csak, amikor fölálltam, hogy a hálóból levegyem a plédjeinket.

Bella könnyű kis ásítást nyomott el. Láttam, hogy hullámzik le a lenyelt ásítás a torkán. Összemosolyogtunk.

– Álmos vagy – mondtam –, legalább aludj. Nézd, dőlj végig ezen a két ülésen, a térdemre terítem a plédet, tedd az ölembe a lábad.

Úgy történt. Tiszta, kis batiszt zsebkendőjét ráterítette az ülése támlájára, ráhajtotta a fejét. És karcsú testét violinkulccsá hajlítva, végigdőlt a két fotelen, a lábát az ölembe tette.

Áhítatosan néztem pihenő fejét. Sűrű, hosszú pilláit behunyt szemén. Barna arcán, az ajka fölött kis bársony pelyheinek kékes árnyékát. Piciny fülében a fülbevaló korallcsöppjét. A válla mozgását, ahogy lélegzett. Az ölemben éreztem lábának édes melegét. És a pléd alatt óvatosan, lassan átfogtam vékony bokáját. Aztán gyöngéden kibontottam félcipőjén a fűző szalagját. Ott volt a kezemben harisnyás kis lába. Elképzeltem a vékony harisnya alatt domború rüsztjét, amelyen finom, kék erek futnak. Sokszor láttam a meztelen lábát Balatonföldváron, a strandon, amint a homokban sétált, és a csillogó homokszemek rátapadtak acélos sarkára. Egyszerre csak a lábujjai elevenen megmozdultak a tenyeremben. Felült, visszabújt cipőjébe, és levette az ölemből a lábát. Az arca piros volt:

– Nem szeretek így feküdni. Kényelmetlen.

Néhány halk szót váltottunk, aztán a pléd alatt összekulcsoltuk a kezünket, és egymásnak támasztva a vállunkat szenderegni kezdtünk.

Hát nem volt ez Paul de Cock-féle utazás, de azért nagyon édes volt a meleg közelség, az éjszakai csönd. Félálomban hallottam az állomások neveit, hogy kiáltják odakint a fekete éjszakában, ha megállt a vonat. Még hallottam: „Almás-Füzitő!” Búsan gondoltam rá, hogy mennyire fogy az idő. Sóhajtottam magamban: „Már csak öt óra az út.” Aztán elaludtam egészen.

… Aludtam, amíg az a furcsa álmom támadt, hogy agyon akarnak lőni. Hallottam a pisztoly csattanását, amire kinyitottam a szemem. A valóságos életben csattant valami. A vonat retteneteset zökkent, megharaptam a nyelvem. Az ablaküvegek csörömpölve törtek össze, a kupé féloldalt dőlt, a hálóból a nyakunk közé estek a kofferek.

Mindez egy pillanat alatt zajlott le, de egy pillanat sem kellett hozzá, hogy fölfogjam: vasúti szerencsétlenség történt velünk.

A fülkében rettenetes tolongás, sikongás támadt. Az utasok egymást tépve, marva rohantak az ajtónak. Bella némán kapaszkodott a karomba. A szívem dobogott a hirtelen ijedelemtől. De azért nem mulasztottam el az alkalmat: átöleltem Bella nyakát, mintha védeni akarnám. Forró csókokkal árasztottam el az arcát:

– Nem sebeztek meg az üvegek, drágám? Nincs semmi bajod?

Visszaölelt. És nem is a fülembe, a szájamba susogta meleg lélegzetével.

– Hát neked?

Föl sem álltunk. Nem volt sürgős nekünk a menekülés. Nem volt fontos a halál. Azt hiszem, akadtak olyan szerelmesek, akik nyugodtan haltak meg a Titanicon is. Úgy maradtunk félig egymásra esve, összeölelkezve, a meredeken ágaskodó fülkében.

A gyáva csürhe, a szerelem nélküli emberek már régen kint sivalkodtak a szabadban, amikor végre eszünkbe jutott, hogy lekapaszkodjunk mi is a féloldalra dőlt vagon ferde ajtaján.

Vigasztalan kép tárult elénk. Tomboló rémület és kétségbeesés uralkodott mindenfelé. A töltés oldala hemzsegett az ész nélkül ide-oda szaladgáló tömegtől. Egymást kereső sikoltások hangzottak a holdfényes éjszakában. A nők idegességükben zokogtak, és a kezüket tördelték. A férfiak káromkodtak. A harmadik osztály parasztjai pedig nagy tarisznyájukkal a vállukon, nyugalmasan, tátott szájjal bámultak előre a sínekből kiugrott lokomotív felé, amelynek fölhasadt kazánjából kidőlt az izzó parázs.

Hamar megtudtuk, hogy nem történt nagyobb baj. A komótos személyvonat hamis vágányra futott és kisiklott. A postakocsi ráágaskodott a lokomotivra. Néhány vagon ütközője összetört, a lehulló ablaküvegek megsebesítettek néhány embert.

Ez volt az egész. Baj, késedelem, kényelmetlenség, de egyéb semmi. Az első pillanatok szédült zsivajgása után kezdett helyreállni a rend. Egy mély, basszus hang tapasztaltan jegyezte meg, mint valami kinyilatkoztatás, láthatatlan forrásból eredve a sötétben:

– Világos reggel lesz, mire segélyvonatot kapunk!

Összekarolva sétáltunk Bellával a sínek mentén. Elöl vörösen izzott a mozdony melléből kiömlött parázs. Mindenfelé föllobbantak a petróleumfáklyák, amelyeket a szerkocsiból szedtek elő. De néhány száz lépésnyire a mozgalmas töltéstől, mintha más világ volna már, a csillagokkal teliszórt, gyönyörű, nyári ég alatt, álmodó nyugalomban terült el lágy hullámú dombjaival a Duna menti táj.

Szellőtlenül forró júliusi éjszaka volt. Végtelen csönd, amelyben szólt a tücsök. A kezem nyújtottam Bellának. Lesegítettem a meredek töltés oldalán. És a meleg fűben megindultunk a néma sötétség mélye felé. Nem messzi előttünk egy magányos kis liget sűrű fáinak fekete csipkéjét láttuk. Arra mentünk.

A NEHÉZ ÉTEL

1

Z. gróf a kaszinó helyén, az első sor, bal egyes zsöllyén ült. Előtte a zenekar, aztán a színpad, ahonnan a nézőtér meggyszín, meleg, illatos homályában valami hideg lehelet áradt; az üres nagy terek, a zsinórpadlás, a színpad mögötti folyosók légvonata, porszag, festékes, enyves, száraz deszkák szaga, az izzó reflektorok oxigéníze. Azonkívül Z. gróf még valami pikáns aromát is beleképzelt ebbe az egyvelegbe. Az Opera színpada ugyanis zsúfolva volt félmeztelen, fiatal nőkkel, kis balerinákkal, akik a Prométheusz tündérjelenetében vonultak föl mint virágok, csillagok, pillangók, manók, erdei nimfák.

A színpad holdfénnyel elárasztott lombos erdőt ábrázolt. Avatatlan szem gyönyörűnek, sőt csaknem egyformának találta volna a sejtelmes világításban mind a kis táncosnőket, de Z. gróf szakismerete, ízlése és hatalmas távcsöve előtt nem maradhatott titokban aranyfog, nagy gyomor, hegyes térd, rossz mosoly vagy kurta láb. A hosszú, fekete kukker kirostált, a semmibe küldött mindenkit, akin valami hiba volt, míg végre, mint jól beigazított ágyú, egy ponton szilárdan megállt. A kettős kristálylencsében kurta hajú, sűrű szemöldökű, keskeny szemű fiatal leányfej jelent meg, dévaj koronája egy csikószerű bájjal teli ifjú testnek. Z. grófnak éppen az a zöld zamat tetszett a leányon; hogy a mezítelen karja és lába már olyan rugalmasan kerek, míg a derekának és kicsiny melle almáinak még néhány tempót erősödni kell, hogy teljes harmóniává váljék az egész alak.