Baróthy Zoltán

Utolsó napok

— részlet —

KALLIGRAM
2024

Copyright © Baróthy Zoltán, 2024
ISBN 978 963 468 502 9

„gyűjti, feltárja és megőrzi”

7-6

A raktári teleliftkocsi, amelyben az emberi fül volt, és mellette mindössze egy ceruzával kitöltött kérőlap, 14.57-kor futott be a könyvkiadó állomásra. A szállítmányt Becsey Gergely, az információs és olvasószolgálati osztály harmincnégy éves munkatársa találta meg, aki épp egyedül tartózkodott a könyvtár hetedik emeleti, katalógustérre nyíló helyiségében. Kolléganője, Lujza még szüneten volt, de bármelyik pillanatban visszaérhetett, hogy leváltsa őt, és a férfi indulhasson csoportot vezetni.

A pulton megszólalt a vezetékes telefon: biztosan a programszervező lány az, megérkezett a csoport, lent várakoznak az ötödik szinten a főbejáratnál. A könyvkiadó egyik nyitott üvegajtaján át Becsey Gergely ekkor meglátta Lujzát. A nyugdíj előtt álló könyvtárosnő még messze járt, a katalógustér túlsó felében.

Becsey Gergely a szemeteskosárhoz hajolt, és előtúrta az aljáról a papírzacskót, amiből egy órával korábban ő evett ki egy túrós buktát, persze titokban, hiszen az ilyesmi a nyilvános szolgálati helyeken szigorúan tilos; kihajtogatta, beleejtette a fület, majd az összegyűrt kis csomagot a nadrágja oldalzsebébe gyömöszölte.

Indulhatsz, Gergelykém, kanyarodott be a pult mögé Lujza, mire ő bólintott, felvette a telefont, és csak annyit mondott: jövök.

A kérőlapot, amelyet a 286-os helyszámról adtak le, Becsey Gergely feltűnés nélkül, lassan csúsztatta be a hátsó zsebébe. Mielőtt elindult, vetett egy pillantást a kaptárszerű, sok száz kis rekeszre osztott tákolmány felé, ahol az olvasók belépőkártyái és a kártyákért cserébe kiadható műanyag helyszámok sorakoztak. A 286-os asztalnál senki nem ült.

Becsey Gergely a bejáratnál, a márványlépcső aljában köszöntötte az iskolásokat, majd elmagyarázta nekik, az eligazítótáblák miért azt mutatják, hogy az ötödik emeleten vannak. A Palota a könyvtárnak otthont adó nyugati szárnya részben a hegy oldalába épült, és mivel az Oroszlános udvar és az onnan nyíló olvasói bejárat a Várhegy tetején található, elsőre jogosan gondolja mindenki, hogy ez a földszint, csakhogy az épületnek – az előbb említett okokból – ez alatt is van négy emelete, amelyek lefelé, a hegy lábához közeledve egyre keskenyednek. Ez tehát az ötödik szint, folytatta Becsey Gergely, itt van a ruhatár, a büfé, a beiratkozópult meg hátul, a márvány lépcsőház mögött sok-sok iroda. Fölöttünk, a hatodikon a különgyűjteményi részlegek helyezkednek el, valamint a három kiállítóterem és a díszterem. A legérdekesebb azonban nektek most talán a hetedik szint lehet a nagy olvasótermekkel és a több mint nyolcvanezer szabadpolcos könyvvel.

Akkor felmegyünk oda is?

A csoportvezető beletörölte a tenyerét a nadrágjába, aztán külön-külön megtörölgette az ujjai végét is. Igen, nemsokára felsétálunk oda, mondta.

És akkor néhány szót az épületről, folytatta. Az itt látható márvány lépcsőház – a két oldalkorlát végénél a hatalmas Atlasz-szobrokkal – az egyetlen rész az egykori császári, majd kormányzói palotából, amely a második világháborús bombázást épségben megúszta. Amíg a múlt század ötvenes éveiben el nem kezdődött az újjáépítés, az üszkös falak között csak a huzat járt. Akkoriban találták ki azt is, hogy a Nemzeti Nagykönyvtár kapjon majd itt végleges otthont, de az intézmény beköltözésére még harminc évet várni kellett. Azelőtt a nagykönyvtár a pesti oldalon, a Nemzeti Múzeum épületében működött. Nézzétek csak: az Atlasz-szobrok lábánál a két márványoroszlán közül az egyik nyugodtan figyel, a másik félelmetesen vicsorog. És ezt figyeljétek! Az egyik Atlasz-figura fiatal és jóképű, a másik idős és mogorva. Az utóbbi maga a szobrász, vagyis ehhez a szoborhoz a művész a saját arcvonásait használta fel.

Becsey Gergely ezután a királyokról is mesélt: IV. Béla, Luxemburgi Zsigmond, Mátyás, már ők építkeztek ezen a területen, persze a mostani palota jóval később épült, és bár Mátyás messze földön híres könyvtára szétszóródott, később az alapítók az ő szellemi örökségét szerették volna feltámasztani.

Arrébb, a beiratkozópult és beléptetőkapu közötti sávban fekete inges biztonsági őr járkált fel-alá.

A csoportvezető, a gyerekek és a két felnőtt kísérő hátrasétáltak a lépcsőház mögött húzódó hosszú folyosóra, ahol a főigazgató, valamint a Szponzor és a gazdasági vezetők irodáival szemben az alapító eredeti könyvszekrényei sorakoztak. A hátsó folyosó hét közben mindig ki volt világítva, most viszont – hiszen szombat volt, amikor csak az ügyeletesek dolgoztak – az ötödik szintnek ez a része teljes sötétségbe borult.

Amint Becsey Gergely a csoport élén a keresztfolyosó torkolatához ért, a szponzori irodával szemben kattant egy mozgásérzékelő, és a lakkozott bútorokon, a díszes vitrinek üvegén éles, erős fény áradt szét. A két felnőtt kísérő és a gyerekek újra köré gyűltek, és ő újra mesélt, előbb a tizenkétezer kötetről, amely a gyűjtemény alapját képezte, majd az alapító hatalmas vagyonáról, illetve arról, hogy a könyvtár állománya mára elérte a tizennyolcmilliós darabszámot. Fontos kiemelni, hogy ebbe nemcsak könyvek, hanem térképek, kották, kéziratok és másféle dokumentumok is beletartoznak.

Tizennyolcmillió? Az egyik kísérő átszólt a gyerekek feje fölött. És hol tudnak ekkora mennyiséget eltárolni?

Ó, gyakorlatilag mindenhol. Vannak ugyan külső raktáraink, de az anyag nagy részét házon belül tartjuk. Bár ezt az olvasóink nem látják, rengeteg a raktár az épületben, azt lehet mondani, az egész palotaszárny egy hatalmas polclabirintus. E mögött a fal mögött, több emelet mélyen húzódik például a LAR, vagyis a Lépcső Alatti Raktár. A legtöbb dokumentumot egyébként a tornyokban tároljuk, erről később lesz még szó.

Tornyokban?

Igen, a könnyűszerkezetes toronyraktárakban, amelyekkel az északi és déli oldal egykori belső udvarait feltöltötték egészen a mostani olvasótermek szintjéig.

Az egyik szekrény mellett sárga pólós, befont hajú kislány ácsorgott, és a vitrinüveghez közel hajolva próbálta kibetűzni a címeket a több száz éves kötetek gerincén.

És… és… és A dzsungel könyve megvan?

Persze. A dzsungel könyve rengeteg kiadásban megvan nálunk. Hivatalosan a könyv minden kiadásából kell hogy őrizzünk egy-két példányt, feltéve persze, ha a megjelenése után bekerült hozzánk, és azóta nem veszett el.

A kislány eltátotta a száját, a szeme kikerekedett.

Sajnos nagy ritkán előfordul.

És megnézhetem valamelyiket?

Becsey Gergely körül tolongás támadt. Tenyerek, ujjak emelkedtek a magasba, és az iskolások könyvcímeket kezdtek kiabálni.

Várjatok, várjatok, pszt, pszt. Attól tartok, gyerekek, ezekre most nem lesz időnk, mert amíg a könyvek a hetedikre megérkeznek, az legalább fél óra. Azt viszont meg tudom nektek mutatni, hogyan kell kikérni a könyveket, és azok hogy jutnak el a távoli raktárból az olvasótermek szintjére, mielőtt a vendégeink kézbe vehetik őket.

A könyvtárból, ahová én járok, szólalt meg egy vékony kis hang, haza is lehet vinni!

Ja igen, egy fontos dolgot még nem említettem: itt, a nemzeti könyvtárban csak helyben lehet olvasni, a kölcsönzés nálunk sajnos nem engedélyezett.

A visszhangos ötödik szinti hátsó folyosón felerősödött a zsivaj, és több iskolás is vadul ugrándozott.

Feljebb, a hatodik emeleti aulában, a díszterem előtt Becsey Gergely a különgyűjteményekről mesélt: az ősnyomtatványokról, amelyeket a könyvnyomtatás első évtizedeiben készítettek több mint ötszáz éve, aztán a kézirattár irodalmi hagyatékairól, az ott őrzött kódexekről, köztük a harminchat corvináról; a plakátokról, a zeneműtárról és színházi anyagokról, mert a könyvtár – amint azt korábban már említette – mindent gyűjt, mindent, ami a nemzeti kultúrával, történelemmel kapcsolatban állhat, és ami a gyűjtőköri szabályzatában szerepel, de hogy mi a gyűjtőköri szabályzat, arra most nem térne ki, arról a gyerekeknek még nem kell tudniuk; legyen elég egy szemléletes példa: az intézmény tehát nemcsak könyveket próbál meg beszerezni, hanem például régi buszjegyeket, moziműsort, villamosmenetrendet is. Ha nem így tenne, ezekből nagy eséllyel egy sem maradna fenn, hiszen ezeket otthon senki nem őrzi meg, viszont hátha valaki, egy kutató száz év múlva éppen erre lesz kíváncsi, és ebből tud rá következtetni, hogyan éltünk mi. Értitek?

Ha nem a nyilvános lifteket használjuk, a hatodikról a hetedikre az aula két oldalán felfelé vezető, keskenyebb lépcsősorokon juthatunk fel. Mi most a kézirattár mellől induló lépcsőket választjuk. De itt már tényleg csendben kell lenni, jó?

Ahogy Becsey Gergely és az iskolások felértek a hetes szintre, a két nagy olvasóterem meg a lexikonszoba megszokott, szombat délutáni csendje fogadta őket, csak a digitális katalógusként használt régi számítógépek kerregtek álmosítóan a katalógustér több ezer kis fiókot rejtő szekrénysorai között. A negyedik oldal felől, a könyvkiadó három, szélesre tárt üvegajtaján túlról Lujza kíváncsi várakozással kémlelt a csoport felé – a jelek szerint az elmúlt fél órában még arra is volt ideje, hogy kirúzsozza a száját.

A számítógépes feldolgozás elterjedése előtt a könyvek katalógusait kis papírcédulák milliói segítségével bővítették, ezeket a cédulákat találjátok a fiókokban. A kartonlapocskák ábécésorrendben követik egymást, ezért kivenni őket a helyükről nem szabad. A fiókokat kihúzhatjátok, de a lapocskákat, kérlek, ne emeljétek ki belőlük. Körülbelül harminc éve a nyilvántartásokat már csak számítógépen vezetjük, ami azóta került be a könyvtárba, azt már csak számítógépen lehet megkeresni. A régi állományból ugyanakkor a hatalmas mennyiség miatt még nem mindent tudtunk bevinni a számítógépes adatbázisba, ezért a két nyilvántartás egyelőre nincs teljes összhangban egymással.

Becsey Gergely az egyik számítógéphez lépett, és a kezébe vett egy még üres kérőlapot. Tegyük fel, kiválasztottuk a katalógusból a könyvet, amit olvasni szeretnénk. Mivel nincs elérhető példány szabadpolcon, a könyvet a raktárból kell kihozatni, amihez előbb egy ilyen lapocskát kell kitöltenünk. És vajon mit kell ráírni szerintetek?

A távolból elektromos motor búgása hallatszott, és a levegőt, a plafont kíváncsi szemek fürkészték.

Nos, elsőként az úgynevezett helyszámot. Amikor egy olvasó megérkezik hozzánk, a belépőkártyáját leadja a könyvkiadó állomáson – Becsey Gergely a három nyitott üvegajtó és Lujza felé mutatott –, cserébe kap egy műanyag kártyát egy számmal, amely az olvasótermek egyik asztalát jelöli. Az lesz az ő helye, így annak a számát kell feltüntetnie a kérőlapon is. Később, ha megérkezik a könyve, ezt írjuk ki neki az emeleten többfelé elhelyezett kijelzőkre.

A csoportvezető a könyvkiadó bejárata feletti elektronikus tábla felé bökött. A kolléganőm, Lujza most éppen a 417-es asztalnál ülő olvasót várja, hogy jöjjön a könyvéért.

A búgás megint erősödött, és Becsey Gergely közönsége egy pillanat alatt széledt szét: egy gyerek itt, egy gyerek ott bukkant fel, volt, aki az egyik sor katalógusszekrény mögé nézett be, és voltak, akik a kerregő katalógusgépek körül keresgéltek izgatottan. Mi ez, valami kisvonat?

És vajon mit kell még a kérőlapra írni? Becsey Gergely megtörölte a homlokát az inge ujjával. Már csak a felnőtt kísérők és a sárga pólós kislány álltak mellette.

Mit?

Hát a könyv szerzőjét, a címét és az úgynevezett jelzetét, ami azért fontos, mert onnan tudják a raktárosok, a labirintus rengeteg polca közül melyiken kell a könyvet keresniük.

Addig az ajtóig, egy, kettő, há… Két kisfiú az északi olvasóterem nyitott üvegajtaját nézte ki célvonalnak, ám az egyik felnőtt kísérő melléjük lépett, és megragadta a vállukat. Nem mentek sehová. Itt nincs futkározás! És most már csend legyen!

És ha a könyvet megtalálták, akkor – Becsey Gergely a kétharmadánál végigfutó perforáció mentén kettétépte az űrlapot – a raktárosok a kérőcédula egyik felét a könyv helyére teszik, így jelezve, mi hiányzik a polcról, a másik felét pedig a könyvvel együtt ideküldik a könyvkiadóba. Később, amikor az olvasó a könyvet az asztalához viszi, a cédula bekerül a helyszámhoz tartozó rekeszbe az olvasó belépőkártyája mellé, a kollégáim vagy én innen tudjuk, a vendégeink milyen könyveket használnak éppen, kitől mit kell visszakérni legkésőbb este háromnegyed nyolcig. Nézzük csak, A dzsungel könyve…

A motorhang már közvetlenül a fejük fölül jött, és bent, a három nagy üvegajtón túl Lujza lassan elindult a pulttól a teleliftkocsik kifutója felé, miközben a gyerekek felé mosolygott.

Becsey Gergely egy lánc előtt állt széttárt karokkal: nem, ennél beljebb az iskolások nem mehetnek. A láncról, amely a könyvkiadó bal oldalát az olvasók számára is nyilvános tértől elválasztotta, tábla lógott: SZOLGÁLATI TERÜLET. A férfi háta mögött a visszaosztóasztal és a teleliftállomás helyezkedett el, leghátul pedig a félretételi polcok.

Vele szemben ott tolongott az összes gyerek. Figyelték, ahogy a könyvkiadó állomás plafonján levágódik egy csapóajtó, és az álmennyezet mögül kék rekeszes kocsi bukkan elő, és kezd ereszkedni a tartóoszlophoz rögzített, függőleges sínpályán. Gergely hallotta, ahogy a kocsi rákanyarodik a derékmagasságban húzódó, vízszintes pályarészre – felül nyitott tartókosara közben finoman billent egyet, hogy a nyílása továbbra is felfelé nézzen –, majd hangos gongszó kíséretében megáll.

Most. Gergely mögött Lujza a sín mellett várakozott, és tudni lehetett, ez az a pillanat, amikor a teleliftkocsi kosarába belenéz. A Tabán felől az ablakon át betűzött a forró nyárdélutáni napfény, az egyik, félig kitárt ablakban az enyhe szél egy fikusz leveleit rezegtette, a levegőben por szállt, és a lehúzott reluxa résein át csíkok vetültek a szőnyegpadlóra meg a pult mögötti két forgószék támlájára. Egy sávban felszikrázni látszottak az ott lebegő porszemek.

Gergely óvatosan hátrafordította a fejét. Lujza szélesen mosolygott a csoport felé frissen rúzsozott szájával. A kezében két könyvet tartott, a borítójuk mögül kilógott a kérőlapokból letépett cetli. Helló, gyerekek, szeretettel köszöntelek titeket én is ezen a csodálatos helyen.

Na igen. Becsey Gergely csoportvezető hátrálni kezdett, és átlépett a lánc felett. Na igen, tudom, hogy ez a legérdekesebb: a raktári teleliftrendszer, amellyel a könyveket és más dokumentumokat házon belül szállítjuk.

Lujza most nem foglalkozott velük, a könyvekhez tartozó helyszámot írta be a kijelzőtáblákat kezelő számítógépbe.

Nyugatnémet fejlesztés még a hetvenes évekből. Soha nem borul fel, látjátok?, hintáztatta meg Gergely a kék rekeszt, majd megmutatta, hogyan kerül át a közepénél felfüggesztett műanyag doboz a vázszerkezet oldalára, ha a kocsi újra függőleges pályarészhez ér. Száz ilyen kis kocsink van. A sínpálya közel másfél kilométer hosszan hálózza be az épületet, és összeköt minket a legtávolabbi raktárakkal is. Az állomások száma ötvenhat, és egy járattal egyszerre nyolc kilogramm könyvet tudunk szállítani.

A kifutó vízszintes állomásán eddig három kék kosaras szerkezet várakozott. Amelyik az előbb érkezett, halk zümmögéssel beállt negyediknek leghátulra.

Mindig a sorban legelöl álló megy el először, így ha mi küldünk el kocsit, mindig abba pakolunk, magyarázta Gergely, és sorban megmutatta az egyszerű vezérlőpanel gombjait a sínpálya mellett: a zöld az indítógomb, míg a sárgával más állomásokról lehet ide kocsikat átkérni, ha innen épp az összes kifutott. Hogy hová szánjuk a küldeményt, azt az egyes kocsik motorházának oldalán, egy mágneses számskálán állíthatjuk be, ugyanis minden állomásnak külön számkódja van, amelyeket a raktárosoknak és az itt dolgozóknak – Gergely mutatóujjával a saját halántékára bökött – fejből kell tudniuk. És hogy ilyet is lássatok, egy kocsit most el is indítunk, igaz, üresen, ezért a könyvkiadó kódját hagyjuk rajta, ami azt jelenti, hogy a kis kosár csak megtesz egy kört az álmennyezet fölött, és nagyjából egy perc múlva visszatér. Amíg erre sor kerül, ismerjetek meg néhány százat a könyvtár legkisebb könyvei közül!

Becsey Gergely lenyomta a vezérlőpult zöld gombját, és a gyerekek érdeklődéssel nézték, ahogy a legelső szerkezet nekiindul, rákanyarodik a könyvkiadóhoz tartozó pályarész függőleges szakaszára, és eltűnik fent az álmennyezet mögött.

A csoportvezető a kordon lánca felett átlépve visszatért a pult elé, megkerülte az iskolásokat, és az ajtók közötti falakba süllyesztett vitrinekhez közeledett.

Egy hajdani nyomdaigazgató adománya a könyvtárnak. Na, ki találja meg a legeslegkisebbet?

A csoport a kísérőkkel a jórészt nyolc, hat, négy vagy két centiméter magas minikönyvek köré sereglett, és amíg a szinte csak nagyító alatt látható, bordó béléses díszdobozban tartott könyvecskét keresték, Gergely fél füllel a távolodó, majd újra közeledő búgást hallgatta a plafon fölött.

Gyertek, most pedig benézünk az olvasótermekbe. De ott aztán tényleg nagyon csendben kell lennünk. Ígérjétek meg!

Újra kint a katalógustérben, útban az általános olvasóterem felé az egyik felnőtt Gergely mellé szegődött. Szóval ezek voltak a legkisebb könyvek. De mekkora a legnagyobb?

Attól függ. Súlyra egy Amerikában kiadott, huszonnyolc kilós kötet a jádekövekről, méretre pedig egy másfél méteres album az egyiptomi piramisok rajzaival.

A kis kék kocsikba egyik se férne be!

Ha extra méretű könyvet kell szállítani, arra ott vannak az egyszemélyes raktárosliftek, amelyek közvetlenül az olvasóterembe érkeznek, az egyiket mindjárt látni is fogjuk. Ha szükséges, a raktárosok használhatják a szolgálati teherlifteket is, amelyeknek az egyik ajtaja a toronylépcsőházba, másik ajtaja a hátsó, dolgozói folyosóra nyílik.

A katalógustér északnyugati sarkában megálltak egy újabb nyitott üvegajtónál. A déli és az északi oldal tükörszimmetrikus egymással, vagyis a túloldalon is ugyanezt az elrendezést találnánk, suttogta Gergely.

Belépett az üvegajtón át a terembe, és a látogatók utánatódultak, mire Gergely körbemutatott a polcokkal és oszlopokkal több részre tagolt, mégis egybefüggő téren: most az általános olvasóban vagyunk, ahová tíz tudományterület válogatott szakkönyveit helyeztük ki. A teremnek két bejárata van, tehát nemcsak itt, hanem a katalógustér túlsó, északkeleti sarka felől is bejöhettünk volna.

Először középre, az oszlopokkal és alacsony könyvespolcokkal határolt tágas, átriumszerű tér felé irányította a csoport figyelmét. Íme, amiről beszéltem: az oszlopok közötti részen volt régen a palota belső udvara, mármint odalent a mélyben. Átalakításkor ezt az udvart építették tele raktárakkal, vagyis ezeknél az asztaloknál az olvasóink tulajdonképpen egy könnyűszerkezetes, tizenkét emeletes torony tetején ücsörögnek. Így, hogy a torony teteje éppen egy szintben van a hetedik emelettel, és az egészet egybefüggő szőnyegpadló borítja, mindebből senki nem érzékel semmit. A külső emeletek belmagassága természetesen sokkal nagyobb, mint az alacsony könyvtároló emeleteké, ahol a plafont egy magas ember kézzel is megérintheti, a számozásbeli különbség ebből adódik.

A felnőtt kísérő, aki a könyvek méretéről érdeklődött, elismerően csettintett. Mesteri megoldás. És a két szélen? Most ő mutatott az átriumon túl, előbb a nyugati, majd a keleti ablaksor közelében elnyúló keskenyebb teremrészek felé.

A palota szobái, termei lehettek ott a bombázások előtt. Az egykori falak helyét ma már csak az oszlopok jelölik. Itt, ahol mi állunk, folyosó húzódhatott, és mi, dolgozók tulajdonképpen most is annak használjuk, ha el akarjuk érni az emelet hátsó részét, ahol az irodáink vannak.

Addig az ajtóig, hallotta Gergely, egy, kettő, há…, és a kisfiúk máris szaladtak volna éppen arra, amerre Gergely mutatott, az alacsony könyvespolcsorok és oszlopok által szegélyezett úton egy behajtva tartott, szolgálati területet jelző üvegajtó felé. Ezúttal a másik felnőtt kísérő ragadta meg a vállukat. Viselkedjetek!

A két nagy olvasóterem háromezer-ötszáz négyzetméterén több mint nyolcvanezer kötet érhető el közvetlenül, suttogta Gergely.

És hol a lift, amiről az előbb beszélt?

Gergely most az átriumszerű tér ügyelőpultja felé mutatott, amely körül, sőt a pult asztalán is rengeteg, dúsan burjánzó szobanövényt lehetett látni. Egy-egy ág, levél időnként megrezzent, mintha rejtőzne a lombok között valaki. A kis erdő mellett, a pult vége és a telekocsi itteni állomása között, a fal síkjába illeszkedve ott volt a sötétbarna, kulccsal nyitható liftajtó kis ablakkal a közepén. Látja?

A kísérő bólintott.

Ahogy említettem, a raktárakba a torony egyik oldalán az egyszemélyes lifttel, a torony túlsó végében pedig toronylépcsőházból lehet bejutni, mondta. Ott üzemelnek a nagy teherliftek, hiszen a kollégáknak sokszor több száz kilogrammnyi könyvet kell egyszerre mozgatniuk, és arra az egyszemélyes kisliftek nem alkalmasak.

Ekkor a két kísérő megfordult, és észrevette a nagy terem túloldalán, két könyvespolc között észrevétlenül megbújó, lambériaborítású ajtót. Kitalálom, mosolygott az egyikük. Az ott hátul a raktári lépcsőház kijárata.

Pontosan. Az az ajtó mindig zárva van.

Elképesztő. Tényleg egy igazi labirintus. Bárcsak bemehetnénk!

Arra sajnos csak a legritkább esetben van lehetőség, látogatóknak oda tilos belépni, sőt az még nekünk, egyszerű dolgozóknak sem engedélyezett. A raktári területre kizárólag a raktárosok léphetnek be.

Pszt, pszt! Gergely gyorsan visszatessékelte a csoportot a katalógustérbe, mert a könyvtár építészeti megoldásaiért kétségtelenül a két felnőtt lelkesedett leginkább, a gyerekek már csak szaladgáltak, ugráltak, vagy a katalógusfiókokat nyitogatták.

Nos igen, szabadkozott Gergely, megértem, ha ez annyira már nem érdekes nekik, azt hiszem, a legtöbben még túl kicsik ehhez.

De, nagyon is érdekes, lelkesedett az egyik kísérő. Csak nem tudják kimutatni.

Egyet áruljon még el, vette át a szót a másik felnőtt. Azt mesélte, hogy az alsóbb szinteken, mármint a főbejárat szintjén és alatta rengeteg iroda található. Mivel foglalkoznak ott? El nem tudom képzelni, min dolgoznak egy könyvtárban ötszázan.

Ó, hát rengeteg a feladat. Az egész könyvfeldolgozás odalent történik a kötelespéldányok fogadásától és a visszamenőleges beszerzésektől a katalogizáláson át a könyvek felcímkézéséig. Sokféle adatbázis, nyilvántartás is ott épül. Na és a folyóiratok! Aztán mindenféle digitális és fotóstúdiók, könyvrestauráló műhelyek, a kötészet, egy ekkora intézményt fenn is kell tartani, beszerezni, ami elfogy, és megjavítani, ami elromlik, hopp, és a rendezvények! Szóval hosszan sorolhatnám.

Aha, már értem. Fiúk, gyertek vissza!

Fekete zakós, komor külsejű férfi haladt el mellettük. Gergely ismerte: a lelkész volt, aki rendszeresen a könyvtárban írta a beszédeit a következő istentiszteletre. Haragosan nézett Gergelyre, amíg átsétált a csendesebb déli oldalra, a történettudományi olvasóterembe.

✦

A büfé és a beiratkozópult közötti férfivécében Gergely magára zárta az egyik fülke ajtaját, és előhúzta a zsebéből a zacskót. A mosdó ablakain át, az Oroszlános udvar felől még hallatszott az iskoláscsoport zajongása.

Ki lehet a szolgálatvezető?

Igyekeznie kell, mindjárt négy, Lujza munkaideje pár perc múlva lejár, ráadásul bármikor érkezhet egy újabb olyan kocsi.

Szétnyitotta a zacskó száját, aztán beleköpött a vécécsészébe: a vérmaszatos, kagylószerű csonkra a zacskó alján itt-ott porcukorszemcsék, túrósbukta-morzsák tapadtak. Fúj. Gergely összerázkódott. A fül egyik peremén, a halottfehér cimpa tövénél csomóba sűrűsödött az alvadt vér, feljebb a bőrszövetek közül egy elvágott, világosabb színű porcdarab tűnt elő.

Gergely újra köpött. Meg kell tudnia, ki a szolgálatvezető, bár még jobb, ha azonnal a biztonságiakhoz fordul, persze feltűnés nélkül. Hátha meg lehet úszni, hogy Lujzának szólni kelljen, mert akkor az egész ház a feje tetejére áll.

Ahogy kilépett a vécéből, látta, hogy az egyenruhás, kopasz őr épp a márványszobrok előtt ácsorog, ugyanott, ahol háromnegyed órával ezelőtt ő beszélt az iskolásokhoz.

Becsey Gergely megtorpant. Eszébe jutott egy eset, amely nemrég, nem sokkal azután történt, hogy a könyvtár az intézmény védelmével egy külsős céget bízott meg. A korábbi, itt dolgozó biztonsági őröket ezzel egy időben elbocsátották, és az a hír járta, hogy a könyvtár sokat spórolt így.

Mi van, kisgyerek, beszóltál? Zavar valami? Kornél, a legfiatalabb tájékoztatós, aki ma nem dolgozott, úgy mesélte Gergelynek, hogy az őr ilyesmiket sziszegett az arcába egészen közelről, és végül majdnem megverte őt. Az előzmény annyi, hogy Kornél szólni merészelt az őrnek, amiért az a szokásos járőrözés közben a hetediken az olvasói lift elé köpködte a szotyolahéjat.

Máskülönben az új őrök mintha tényleg folyton újak lettek volna, akik csak néhány órát vagy napot töltenek az épületben, aztán eltűnnek örökre. Az egyenruhájuk, a fehér W betű a patentgombos, fekete ingen, illetve a kopasz fej, a borotvált, tetovált alkar állandó – de a fejeken az arc, Gergelynek úgy tűnt, mintha naponta többször kicserélődne.

Ez a mostani őr, nem messze tőle, épp a kezébe vette a telefonját, és szűkre húzott szemmel méregette környezetét. És mibe is fogja Gergely beavatni őt? Abba, hogy a véres csonkot már egy órája a zsebében hordja?

Gergely újra elindult, majd újra megállt.

Megint tett egy lépést előre, utána viszont megpördült a saját tengelye körül, amitől úgy nézhetett ki, mint aki tánclépéseket gyakorol. Márpedig ha mond bármit is, az csak az igazság lehet: a fül már egy órája nála van, és nála volt végig, mialatt az iskolásokat körbevezette.

Az őr egyetlen pillanat alatt termett mellette. Hát te meg mit akarsz? Mit bohóckodsz itt, mi?, förmedt rá Gergelyre.

Ő oldalt fordult, mintha a mozdulata az előbbi pördülés szándékos folytatása lenne, és csak a plakátok érdekelnék az egyik Atlasz melletti oszlopon. Semmit.

Az őr akkor ránézett a telefonjára, megnyomott rajta egy gombot, beleszólt a kis mikrofonba az egyik füléből kilógó fülhallgató zsinórján, és elgyalogolt a ruhatár felé.

Semmit. Gergely egy darabig még ott álldogált a lépcső aljánál, szemben a plakátokkal, majd hívta az egyik nyilvános liftet, és visszament a hetedik szintre.

Akartunk szólni, de aztán hagytunk, vidd csak végig a csoportot.

Tessék?

Valaki rosszul lett, egy nő. De azt mondta, nem kell orvost hívni, már haza is ment.

És miért szóltatok volna?

Gergely a székébe ült a pult mögé, és lehajolt, hogy előkeresse az asztal alatti polcon a szolgálatvezetői beosztást. Én nem lehetek, én már voltam szolgálatvezető a héten kedden vagy szerdán.

Lujza közben elkezdte összeszedegetni a holmiját. Elfelejtetted? Pedig te vagy ma. A hangja már-már bűntudatosnak tűnt.

JÚNIUS 16. SZOMBAT DU.: Becsey G.

Gergely valami fura bizsergést érzett az arcán. Teljesen kiment a fejemből, mondta, de az igazság az, hogy napok óta meg sem nézte, mikor kerül rá a sor újra. Nem érdekelte: a könyvtárban úgysem történik soha semmi.

Mi volt ez a rosszullét?

Á, csak a melegtől. Csodálkozol? Ilyen forróságban. Te még bírod, Gergelykém? Falfehér vagy.

Bírom, bírom.

Olvasó jött, aki befejezte a munkát, és akinek Lujza előbb a raktári könyveit helyezte a fal melletti, számozott polcra, majd a belépőkártyáját adta vissza a helyszámos műanyag tábláért cserébe. Szörnyű ez a fülledtség, nem?, panaszkodott Lujza neki is.

Valóban jöhetne már a lehűlés, helyeselt az olvasó, és elköszönt.

Az olvasótermekben a légkondicionáló az utóbbi hetekben hol működött, hol nem: délután négy óra három perckor az asztali hőmérő huszonhét fokot mutatott; lehet, az üzemeltetés most is lekapcsoltatta a hétvégére, vagy csak a rendszer nem bírja a terhelést megint.

Lujza az ablak felé fordulva matatott valamit a retiküljében, és Gergely még kiszedte belőle, hogy három után már csak egy kérés volt a raktárból: amit az iskolások láttak megérkezni, az a kocsi és az a két könyv volt az utolsó.

Négy óra hét perckor Lujza mosolygósan, vállán a retiküljével, kezében könnyű kis szalmakosárral távozott.

Egyedül a könyvkiadóban szombat délután, ilyesmi ősztől tavaszig nem fordulhatott volna elő, de most, a nyári zárás előtt, amikor a termek napról napra üresebbek, már nem volt szükség egész nap két emberre.

Gergely a székében gubbasztott, és a pult lapjának hibáit kaparászta. Nem bánta, hogy nem avatta be Lujzát. Ő a világ legkedvesebb, unokák nélküli nagymamája, de amint valami kizökkenti, pánikrohamot kap; sikítozás lett volna a vége, vagy ájulás, esetleg szívroham, vagy az ablakon ugrik ki ijedtében. Nem, Lujza csak rontott volna a helyzeten.

Az általános olvasóban, a középső, átriumszerű tér ügyelőpultjánál a maga köré hordott szobanövények lombjai mögött Csoóri Edit ücsörgött észrevétlenül, és a szabadpolcra kerülő, új beszerzésű könyvekre ragasztott színes címkéket. Te vagy a szolgálatvezető, oldd meg, mondaná, sóhajtásától megrezzennének egy páfrány levelei, és visszatenné a fülére a fejhallgatóját, amely reggeltől estig erdei madárcsicsergést játszik le neki a számítógépéről. Legfeljebb annyit tenne még hozzá: remélem, az én fülemet nem vágják le. Mikor lesz már vége a napnak? Elegem van ugyanis.

Edit évek óta olyan komoran és unottan gubbasztott a székén a privát lomberdő mélyén, hogy ha észrevették egyáltalán, az olvasók akkor sem fordultak hozzá soha, átjöttek inkább Gergelyékhez a könyvkiadóba vagy a túloldalra, a történettudományiba szegény Kurucznéhoz.

Szegény Kuruczné viszont örül, hogy él. Hogy kiegészítse a fizetését, egész nap a különmunkáival van elfoglalva, amiket titokban csinál, könyveket korrektúráz például, mert enélkül, azt mondja, éhen halnának a férjével, aki régóta daganatos beteg és munkaképtelen. Ráadásul Kuruczné férje, úgy hírlik, egyre rosszabb állapotban van, a nő ezért félóránként hazatelefonál, és amint lehet, elhúzza innen a csíkot. Mindenesetre a gondolatai nem a könyvtárban járnak, az biztos. Pont őt avassa be Gergely? Kuruczné és ő évek óta nem beszéltek egymással.

A hírlapolvasóban, a történettudományi melletti keskeny sávban pedig ott van még a pattogós Gosztola. Tőle aztán várhatná az ember a diszkréciót. Gosztola a Dolgozói Tanács képviselőjeként, amióta Gergely ismerte, folyamatosan aláírást gyűjt, sztrájkot szervez, vizsgálatot kezdeményez, vagy nyílt levelet fogalmaz, igaz, eddig akármibe fogott, az rosszul sült el. Voltak, akik szerint Gosztolát nem is érdekli más, csak a hőzöngés, és hogy egyre vörösebb fejjel, rikácsolva ordíthasson, sokszor az olvasók füle hallatára, és amit lehet, kikérjen magának a dolgozók nevében, a munkavédelmi törvény vagy az egyetemes emberiesség jegyében. Ez érdekelte Gosztolát, meg a söre. Ha megtudja, mi történt, Gosztola biztosan riadót fúj: a rendőrséget, a rendőrséget azonnal!

Gergely tovább kaparászta a pult lapjának hibáit. Ne, a rendőrséget ne, egyelőre ne. Pedig Gosztola legkésőbb hétfőn körlevelet írt volna a belső levelezésre: Botrány! Kollégánk, Becsey Gergely egy fület talált szombaton a teleliftkocsiban!

Csakhogy akkor valaki feltehetné a kínos kérdést: kollégánk, Becsey Gergely miért várt egy órát, sőt miért várt több mint másfél órát, mielőtt az esetről bárkit értesített volna?

Szandra, aki szemben, a lexikonszobában ügyelt volna ma, be se jött: még tegnap beteget jelentett, de Gergely nem lepődött volna meg, ha kiderül, Szandra a napot a Velencei-tónál vagy a Balatonnál tölti. Az ilyesmi igazán rávallana.

Háromnegyed öt. Gergely a napi feladatokkal könnyen megbirkózott: a visszaadott könyveket, ha az olvasó még szerette volna használni őket, a számozott félretételi polcokra tette, a többi mehetett a nagy visszaosztóasztalra, ahol a könyvek a színes ragasztószalaggal elválasztott szektorokban időről időre kupacokba gyűltek; az egyes szektorokon címkék egy több tíz- vagy százezres jelzettartománnyal és az ehhez tartozó raktári teleliftkóddal – bár ezeket a könyvtárosok fejből is tudták. A ma délután visszaadott könyveket elég, ha záráskor vagy hétfőn dél körül indítja útnak, gondolta Gergely: aznap csak egykor nyit a könyvtár, a raktárosoknak addig bőven lesz idejük mindent a helyére pakolni.

A raktári telelift hétköznap este hétkor, szombaton délután ötkor áll le, utána az olvasók már csak a kikért dokumentumokat és a szabadpolcos állományt használhatják.

Pontban ötkor a déli oldal felől egy furcsa testalkatú, aránytalanul hosszú lábú, fiatal raktáros jelent meg. Beszélt az északi kollégával, kezdte a srác, de ő most épp lent levegőzik a raktárosöltöző nyitott ablakánál, és azt kérte tőle, vigye le neki az északi raktárak kéréseit is, ha vannak.

De nincsenek, tárta szét a kezét Gergely, mehettek haza, jó pihenést. A bő, sokzsebes munkásnadrágos fiú a levegőbe csapott: jesssz!, mondta, majd közelebb lépett.

Egyébként jól érzed magad?

Miért?

Nem vagy ma túl jó bőrben, úgy látom.

Ja, csak az egész heti fáradtság. Meg a meleg.

Értem. A srác vigyorogva bólogatott, majd fordult is vissza a déli oldal felé. Na, akkor hellóka!

Miután azokkal a lehetetlenül hosszú lépteivel elballagott, Gergely arra gondolt, hogy a srác, ha tudna bármit, semmiképp nem lett volna ennyire laza és barátságos. És mégis: felbukkanása egyáltalán nem volt magától értetődő.

Évekkel azelőtt, hogy Gergely a könyvtárba került, a nap utolsó kéréseiért a raktárosoknak még személyesen kellett feljönniük, nehogy egy kérőlap még útban legyen, amikor ők már elindultak az utolsó körükre a polcok és folyosók labirintusában. Az utóbbi években ezt megoldották telefonkapcsolattal.

A megállapodás úgy szólt, hogy a könyvkiadósok az utolsó negyedórában már nem indítanak el kocsikat, viszont pontosan 17.00-kor, vagyis abban a percben, amikor most a nyakigláb fiú felbukkant, két telefonhívásnak kellett volna érkeznie, egy tőle, egy meg az északi kollégájától: itt a pillanat, a könyvkiadó küldheti az utolsó járatokat mindkét irányba, és a könyvkiadó mára nem fogad több kérést.

A gyakorlat jól működött, de a raktárosokkal így Gergelyéknek alig volt kapcsolata, a tornyokban dolgozók nem voltak többek számára ismerős telefonhangoknál, akikhez azonban sem nevet, sem arcot nem tudott társítani. Jó estét, itt az északi torony! És: Helló, itt dél! A telefonba a raktárosok ennyit, ha mondtak, és Gergely legfeljebb akkor látott közülük egyet-egyet, ha azoknak túlméretes könyveket kellett hozni-vinni.

A nyakigláb viszont, aki nem régóta dolgozott a könyvtárban, nem először jött mégis személyesen. Miért?

Gergelynek arról sem voltak információi, hányan vannak összesen a raktárosok, és mikor mennyien dolgoznak egyszerre. Meg kell majd tudni, ki volt a másik, aki jelenleg az északi oldalért felel, és egyáltalán, hogy kik voltak ma beosztásban. Egyelőre mindenki gyanús, a 14.57-es kocsi bárhonnan jöhetett, nemcsak az északi vagy a déli toronyból, de a rideg és sötét nyugati oldalról is, sőt innen a hetedik szintről is, ahol a lexikonszoba kivételével minden olvasóteremben van állomás, bár napi szinten csak a hírlapolvasóét használták. Ráadásul az északi és déli átrium ügyelőpultja mögött, az egyszemélyes raktárosliftek mellett – egy-egy szekrényajtónak álcázott bejáraton át – közvetlenül is hozzáférhetőek az aknák, amelyekben a tornyok belső fala mentén a negyvenméteres sínek függőlegesen végigfutnak.

Gyanúsak emiatt az olvasók is. A zöld levélerdő közepén ücsörgő Csoóri Edit észrevenné-e, ha valaki mögé lopózva kinyitná az akna ajtaját, és bármit az arra haladó kosárba ejtene? Az aknák nyílását régóta nem zárták se az északi, se a déli oldalon, és az ajtón behajolva látni lehet a fel- és leszálló kocsikat, ahogy eltűnnek a sötétben.

Hogy honnan hová tartanak a kosarak, szintén ellenőrizhetetlen: a hetvenes évek végén, amikor a rendszer épült, nyomon követésre még aligha gondoltak.

A nap egyre erősebben tűzött be az ablakokon, és rávetült a könyvkiadó belső falán a helyrajzi naplók hosszú polcaira. Gergely, amennyire tudta, leeresztette a reluxát, és elővette a hátsó zsebéből a fül mellett talált kérőlapot.

A 286 feliratú kis fakkban a helyén van a piros műanyagtábla, vagyis annál az asztalnál most senki nem ül. Gergely ma délre jött, ezért csak Lujza tudhatja, ki használta az asztalt délelőtt. És azóta? Gergelynek nem rémlik, hogy ő ma bárkinek kiadta volna. A 286-os a déli terem nyugatra néző ablaksora közelében van, és nagyjából mostanáig, amikor a délutáni nap már betűz oda is, a hetes szintnek az a szeglete egészen elviselhető; amióta tart a kánikula, legtöbbször délelőttönként kérnek oda helyet a körülményeket jól ismerő törzsolvasók.

Az aláírás – vagy inkább szignó – kibetűzhetetlen; ahogy kezdődik, az talán egy elnyújtott, széteső M betű, a vezetéknév első betűje talán V vagy egy elfordított L, Gergely ezt az olvasójegy száma alapján mindjárt kideríti. Ceruzával kitöltött kérőlapra sem emlékszik máról. A lapot Lujza vehette át, annál is inkább, mert ő, ha az olvasó elfelejtette a dátumot, a megfelelő mezőbe rendszerint a könyvkiadó állomás csattanós időpontbélyegzőjével üti be a leadás napját, míg Gergely ezt tollal szokta odafirkantani a kérések ellenőrzésekor. A lapon a bélyegző rikító, friss fekete festékével ott a mai dátum: 06-16.

Ceruzával megírt kéréseket egyébként nem is lett volna szabad elfogadniuk, de a régi olvasókkal gyakran kivételt tettek, főként az engedékeny Lujza, aki több mint huszonöt éve dolgozott itt, és minden törzsolvasót ismer. A kitöltés módja mindenesetre rutinos látogatóra vall, hiszen az illető szerzőt és címet sem írt a lapra, mint aki pontosan tudja, azon egyedül a jelzet fontos, a raktáros a többi adatra rá se néz.

A könyv nélkül kallódó kérőlapban egyébként nem volt semmi rendkívüli: a lap azért jöhetett vissza, mert a könyv nincs a helyén, legalábbis a jobb alsó sarokban, a kiszolgálás elmaradásának indoklásánál az N.T., vagyis „nem található” rövidítés volt kipipálva. A raktáros tollal a pipa fölé magyarázat gyanánt azt is odaírta, hogy H83, vagyis a dokumentum hiányát a polcon először 1983-ban észlelték, és az adott jelzeten tárolt dokumentum azóta sem került elő.

A könyvtár használóinak teljes adatbázisát az épületben három helyen – a személyzeti portán, a beiratkozópultnál és a könyvkiadóban – lehetett elérni az úgynevezett szolgálati gépeken. Az itteni ócska, lestrapált, öreg gépen más program nem is futott. Gergely átült a pult jobb oldalához a megsárgult, csontszínű monitor elé, és megmozgatta az egeret. A szolgálati gép felzúgott.

Beütötte az olvasójegyszámot, aztán enter: A-17411, ezek szerint az illető tudományos fokozattal, doktori címmel rendelkezik, az A betű mindenesetre erre utal, B lett volna, ha az olvasó bölcsész vagy annak tanul, C ugyanez a természettudományokkal, D minden egyéb. A számítógép hangosan kerregett, és a képernyőn beesett arcú öregember fotója jelent meg rossz felbontásban: Dr. Mór Lajos, lakóhely: Lenti, övé tehát az ML szignó. Születési év: 1939 satöbbi. Ez viszont különös: dr. Mór Lajos egy éve, májusban iratkozott be utoljára három hónapra (nyugdíjasként ötvenszázalékos kedvezménnyel), és az adatlap információi szerint azóta sem járt a könyvtárban.

Gergely visszaült a saját gépéhez, hogy rákeressen dr. Mór nevére az interneten. Olajmúzeum Baráti Kör, Zalaegerszeg, blablabla, éves rendes gyűlés, tervezett előadók, satöbbi, eladó motoros kapa, átvételi hely: Lenti, Kossuth utca, az ár alkuképes, aztán egy gyászjelentés. Életének ennyiedik évében, felesége, testvérei, fia, lánya és unokái, történész, levéltáros, türelemmel viselt, Olajmúzeum Baráti Kör, fájó szívvel. Még januárban halt meg, búcsúzunk tőled, drága barátunk, dr. Mór Lajos.

Olvasó jött, és Gergelynek egy napokkal korábban előkészített könyvet kellett megkeresnie a félretételi polcokon, meg helyszámot adnia, és a látogató belépőjegyét a kaptár megfelelő rekeszébe tennie. Az olvasónak kérdése is volt: melyik ifjúsági regényben találkozhatott a kérdéssel, hogy hány lába van a cethalnak?

Később valakinek a Hollerith-féle lyukkártya működési elvéről segített szakirodalmat keresni.

Ahogy az olvasók távoztak, Gergely az ablakok felé hátrált, és a lehúzott reluxák előtt kezdett járkálni. Nem, őt ebből hagyják ki. Kinek szólhatna? A tetovált őröktől retteg, a kollégái alkalmatlanok. Marad a rendőrség?

Gergely nekidőlt az egyik ablakpárkánynak. Ne, azt egyelőre ne. A végtagjai egyenletesen remegtek – biztosan az éhségtől, hiszen leszámítva azt a nyavalyás túrós buktát, még nem evett ma semmit. A távolból dr. Mór Lajos sápadt, sovány képe meredt rá a szolgálati gép monitorjáról. Zolit kell felhívnia, gyerekkori iskolatársát és legrégebbi barátját, aki három éve Gergelyt ehhez a munkához is hozzásegítette. Zolit, aki lent dolgozik a negyediken az Utólagos Gyarapítás munkacsoportban, és akármilyen csodabogár, Gergely benne maximálisan megbízhat, és Zoli úgy ismeri a könyvtárat, mint a tenyerét. Ő biztosan segítene megoldást találni, de most hétvége van, és Zoli nincs sehol.

Gergely visszatért a pulthoz, és leült a székére, a kérőlapot vizsgálgatta újra. 714.981. Ez a fajta numerikus jelzet, amely csak számjegyekből áll, még a világháború előtt volt használatban, annyi tehát biztos, hogy régi könyvről van szó. Akkor meg kell lennie odakint, a cédulakatalógusban, csakhogy Gergely ott szerző és cím nélkül hiába próbálkozna. Ellenőrizte azért a könyvtár internetes katalógusában is, mert abban lehet jelzetre keresni, de nem jutott semmire: ezek szerint a számítógépes nyilvántartásba a könyv egyelőre nem került be… … …

Tartalom

7-6

5

4

3

2

1

0

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Korrektor Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 502 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL