Beatriz Serrano

Elégedetlenség

– részlet –

Fordította
Nemes Krisztina

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Beatriz Serrano: El Descontento,
Editorial Planeta, S. A., 2023

Copyright © Beatriz Serrano, 2023
Corrección de estilo a cargo de Ana Robla
© Editorial Planeta, S. A., 2023
temas de hoy, un sello editorial de Editorial Planeta, S. A.
Avda. Diagonal, 662-664, 08034 Barcelona (España)
www.planetadelibros.com
Hungarian translation © Nemes Krisztina, 2025

Szüleimnek, Javier Serranónak és Lola Molinának.
És mindenki másnak, aki nap mint nap úgy ébred, hogy nincs kedve munkába menni.

I was looking for a job and then I found a job
and heaven knows I’m miserable now

The Smiths
Heaven knows I’m miserable now‍¹

Si uno se esfuerza un poco en parecer normal, acabará ahorrando el tiempo suficiente para ser quien realmente quiere ser.

Georgi Goszpodinov
Física de la tristeza‍²

Első rész
Behajolni veszélyes

I.

2016-ban az internet tizenöt hosszú percig megszállottan foglalkozott egy bizonyos Marina Joyce angol youtuber fizikai és mentális állapotával. Joyce igazi giccsparádé volt, hosszú, szőke loknis hajjal és hatalmas kék szemekkel, egy babaarcú királykisasszony, aki ártalmatlan videókat töltött fel a netre, amikben pasztellszínű ruhákat próbálgatott, különböző márkáktól érkező ajándékdobozokat nyitogatott vagy olyan édességeket evett, amiket egzotikusnak vélt, egyszerűen azért, mert valamelyik ázsiai országból származtak. Az internetes csatorna tisztázatlan jellegének köszönhetően, hiszen az ember néha azt se tudta eldönteni, hogy erotikus vagy családi tartalmat lát‑e (esetleg a kettőt egyszerre), Marina Joyce követőinek közössége elég heterogén és meglepő összetételű lett: kezdve a kislányoktól, akik ugyanazokban a rózsaszín ruhákban akartak parádézni, mint maga Joyce, egészen a kopasz ötvenes meg jóval afölötti urakig, akik valószínűleg azokra a videókra maszturbáltak, amelyekben Joyce fagyit szopogatott.

Egy idő múltán a követők népes tábora az egyik videó alapján finom változásokra lett figyelmes Joyce viselkedésében: Marina Joyce egy buliban volt épp, belemosolygott a kamerába, és bemutatta az alkalomhoz választott szettet, de abban, ahogy megfordult, volt valami enervált és lagymatag, csakúgy, mint a válaszaiban, amik átlag három másodperccel később érkeztek, mint amennyi időre egy átlagos, nem túl lassú felfogású embernek szüksége lett volna, így aztán megkondultak a vészharangok. Ez lett a kiindulópontja annak az összeesküvés-elméletnek, ami szerint Joyce-ot valójában elrabolta és fogva tartja a pasija vagy egy szekta (senki nem tisztázta, hogy pontosan melyik), bántalmazzák és arra kényszerítik, hogy akarata ellenére videókat töltsön fel a netre.

Ezek az internetdetektívek által szolgáltatott bizonyítékok olyan rövid videórészletek voltak, amikből, ha odafigyeltél, egy halk, suttogó help me‑t lehetett kihallani, amit az elmélet szerint Joyce szerkesztett bele a videóba az utómunkálatok során, hogy segítséget kérjen a rajongóitól, valamint olyan videók, ahol az embernek határozottan az volt az érzése, hogy Joyce valahova a szoba túlsó végébe, a monitoron túlra néz, hogy fogvatartójának jóváhagyásával válaszolja meg a követői által feltett kérdést. A rajongók cáfolhatatlan bizonyítékként mutatták be azokat a videófelvételeket is, amelyeken a lány egyik kezén vagy lábán véraláfutások, horzsolások vagy apró sebek látszottak. Marina Joyce továbbra is rokonszenves és vidám volt, de a legtöbb videón bágyadtnak és tompának tűnt, mint aki be van drogozva. Néhány képernyőfotón, amit végül a Twitteren és külön ennek a szívszaggató esetnek szentelt fórumokon posztoltak vagy raktak ki sztoriba, olyan részletek voltak láthatók, amelyek feltételezhetően arról árulkodtak, hogy a youtuber a tudatalattira ható üzenetek segítségével akarja felhívni az emberek figyelmét, s ezeket az összes videója hátteréül szolgáló, a különböző márkák által adományozott, kacatoktól roskadozó, gyönyörű, fehérre lakkozott polcrendszerbe rejti el. A követői és azok, akik feliratkoztak a hashtag #MentsükmegMarinaJoyce-ot-ra, ami napokon át felkapott téma volt, végül felhívták a londoni rendőrséget, hogy siessenek, és mentsék meg a lányt. A rendőrség ki is szállt Marina lakására, de nem talált semmi gyanúsat, úgyhogy távozott.

Marina Joyce-ra gondolok a hűvös tárgyalóban, amit azért foglaltam le, hogy a költségvetési csoport egy részével megbeszéljük a karácsonyi kampányt. És eszembe jut az is, hogy ha a szeretteim egyike értesítené a rendőrséget, és az kiszállna ide ezekben a pillanatokban, akkor itt sem találnának semmi gyanúsat: csak egy lányt egy irodában, ahogyan Joyce is csak egy lány volt egy szobában. Csupán az igazi rajongóim vennék észre, hogy napról napra, értekezletről értekezletre, videóhívástól videóhívásig furcsa változások mennek végbe a viselkedésemben. Internetes fórumokon vitatnák meg a dolgot, és végtelen hosszú Twitter-folyamokban magyaráznák az esetet. Még az is lehet, hogy néhány órára virálissá válnék. Korábban úgy tűnt, hogy ez a lány jól szórakozik a képernyő előtt, de most bágyadtnak, tompának tűnik, sőt az is lehet, hogy be van állva.

Esetemben mind a három feltételezés megállná a helyét. Augusztus vége van, és azért jövök be az irodába, hogy otthon ne járassam annyit a légkondit. És már megint hétfő van. Semmit se haladtam a karácsonyi kampány projektjeivel, de tudom, hogy képes vagyok elég hosszan rizsázni és meggyőzni a pénzügyis csapatot, hogy van néhány ötlet a tarsolyomban. Leteszem a laptopomat, egy pohár vizet meg egy kis jegyzetfüzetet a széles asztalra, ami pont úgy helyezkedik el, hogy az arcomat természetes fény világítsa meg. Egy dolgot tutira megtanultam a youtuberektől, azt, hogy egy megbeszélésen hogyan kell beállítani a kamerát. Ezt a termet szeretem lefoglalni, mert itt semleges a háttér. Ez után a míting után csinálhatnék egy reakcióvideót egy macskáról, ahogy azt nézi egy videón, hogy egy macska életében először megszagolja a brokkolit, és felfordul tőle a gyomra, vagy felvehetnék egy videót arról, hogyan kell feldobni egy sminket, ami ugyanolyan jó állásinterjúra, mint első randira. A bejelentkezés előtti pillanatokban még azt is engedélyezem magamnak, hogy elképzeljem, hogyan köszönteném az online követőimet, de semmi olyan üdvözlés nem jut eszembe, amitől nem tűnnék értelmi fogyatékosnak.

A megadott időben a pénzügyi csoportban dolgozó nők bejelentkeznek, és megkezdődik a hülye közhelykeringő, amivel a világ minden cégének minden értekezlete indul. „Hogy vagytok, csajok?” „Madridból, vagy honnan…?” „Ha a strandról dolgozol, az olyan, mintha nem is dolgoznál.” „Elég bonyolult, de megéri.” „Nekem tökéletes.” „Tele vagyunk munkával, szuperjó.” „Már van egy kis színem.” „Ennek ki kell menni, lehetőleg még tegnap.” „Nulla-huszonnégyben számíthattok rám.” „Ott vannak a gyerekeid? Mondd nekik, hogy jöjjenek ide köszönni, jaj, de cukik!” Mosolygok, csevegek, rögtönzök. Kitalált emberekkel színesített, nem létező nyári vakációterveimről mesélek. Pár napot Marbellában leszünk a barátnőm, Pitu házában. Aztán meg San Sebastianba megyek a pasimmal. Bár lehet, hogy még egy kicsit korai a pasimnak nevezni, jelentem ki titokzatoskodva. Igen, mondom nekik, baszk, és megjegyzem, hogy mindig buktam erre a favágó típusra, tudjátok. Erre mindenki nevet. Egyszerű viccek, elkoptatott közhelyek, amik frissítő, bár alkoholmentes aperitifként az értekezletek meghosszabbítására szolgálnak, addig se kell az aktuális ügyekkel foglalkozni.

Valaki a kezébe veszi az irányítást. „Oké, csajok, akkor vágjunk bele.” Az értekezlet hivatalosan is megkezdődik. Leadási határidőkről beszélnek, ötletelésről, hogy végig kell gondolni ezt meg azt, arról az apró részletről, ami hú, de „WOW”, hogy legyünk a top tízben, és valamelyikük említi a szétszakadás szót is. Arról beszélnek, hogy mit vár tőlünk az ügyfél ebben az évben, annyit mindig lehet tudni, hogy sokat, de hogy pontosan mit is, azt sosem. Négy éve dolgozom ebben az irodában, és eddig minden évben azt hallottam, hogy az idei karácsonyi kampány fontosabb, mint valaha. Szemöldökömet ráncolva leülök, és emelt hangon megszólalok: „Ezt megismételnéd Mónica?”, közben Moleskine jegyzetfüzetembe tollal egy péniszt rajzolok, ami vékony karjait csípőre vágja, úgy áll a lapon. „Van még valami briefing a szájfénnyel kapcsolatban?”, kérdem, és hagyom, hogy vitatkozzanak egymással még tíz percig azon, hogy ki hívja fel az ügyfelet az információért, amire valójában nincs is szükségem.

Már vagy negyven perce cseverészünk. Az irodásdi egyszerű játék, ha ismered a szabályokat. A munka csak egy szerep, amit el kell játszani. Én tökélyre fejlesztettem ez irányú ismereteimet: tudom, milyen vicceket kell bedobni, ha azt akarom, hogy megtörjön a jég. Tudom, milyen kérdéseket kell feltennem, ha figyelmesnek és érdeklődőnek akarok tűnni. És tudom, mit kell mondanom, hogy gyorsabban szaladjon az idő, és nekem igazából semmit se kelljen csinálnom este hatig.

Amíg a pénzügyesek egymással beszélgetnek, megnyitom a Twittert, és megnézek egy lenémított videót, ahol egy mosómedve egy direkt neki készített születésnapi tortát eszik. A tortán három gyertya ég, és a mosómedve láthatóan fél a lángtól, úgyhogy egy ember elfújja helyette, ő meg nekiáll a falatozásnak apró, emberkézhez hasonló mancsával. Retwittelem. Aztán rákeresek a Google-ön, hogy lehet‑e mosómedvét tartani egy madridi lakásban. Aztán meg arra, hogy meddig élnek a mosómedvék, és azt olvasom, hogy a vadon élő mosómedvék élettartama két-három év, és ettől meglepő módon elszomorodom egy kicsit.

– Szerinted mikor látunk belőle valamit, Marisa? – kérdi tőlem az egyik kollegina.

Becsukom a mosómedve fület, és tekintetem visszatér a képernyőre. Konkrétan magamat nézem a képernyő jobb sarkában egy kis négyzetben, és újfent megbizonyosodom róla, hogy ez a fény tényleg nagyszerű lenne a napi szépségápolási rutinomat bemutató videóhoz.

– Négy hét – mondom.

– Négy hét? Három hét múlva már szeptember végén vagyunk, és az ügyfél látni akar valamit, hogy le tudja zárni a költségvetését – szól közbe egy másik.

Azt szeretném odavágni, hogy szarok rá, ahogy minden emberi lény tenné, akinek akkora szerencséje van, hogy az elődei által felhalmozott vagyon járadékaiból élhet, de ehelyett a mellettem levő jegyzetfüzet fehér lapjait kezdem akkurátusan forgatni. A fogam közt átszűrök egy „Hadd nézzek utána valaminek”-et. Az egyik lapra rajzolok egy újabb péniszt, ezúttal egy picikét. „Két hetet kérek”, mondom végül, és így mindenki elégedett. Az a trükk, hogy mindig mondani kell egy kései dátumot, aztán engedményképpen megadni nekik azt az időpontot, amit már előre elterveztél magadnak, így csinálják az itt a piros, hol a pirosban is, vagy az okos árusok a bolhapiacon, hogy az ügyfél úgy érezze, állati jól járt.

Mosolyogva búcsúzkodunk, csak úgy röpköd a sok „Köszönet mindenkinek!” meg „Folytatjuk!”. Kilépek a Zoomból. A torkom olyan száraz, hogy alig bírok nyelni. Megint Marina Joyce jut eszembe, amint egyedül maradok a képernyőmről visszatükröződő önmagammal. Szerintem, ha valaki eléggé felerősítette volna a laptopján a hangot, akkor hallott volna még egy cérnahangon elsuttogott help me‑t is, és hívta volna a rendőrséget.

Harminckét éves vagyok, nyolc éve dolgozom a reklámszakmában, abból négyet ennél az ügynökségnél töltöttem. Gyakornokként kezdtem, aztán reklámszövegírónak vettek fel, most pedig középvezető vagyok, embereket irányítok, és a beosztásomat egy abszurd angol szóval határozzák meg, ami nagyon jól mutat a LinkedInen, és arra is jó, hogy megválaszoljam a Tinderen érkező udvarias kérdéseket. Az az igazság, hogy semmihez sem értek igazán, és nem tudom, hogyan jutottam idáig. Sejtésem szerint úgy, hogy sikerült egyre tökéletesebben játszani az irodásdit, olyannyira, hogy a többiek végül azt gondolták, igazi vérprofi vagyok.

A munkám abból áll, hogy szimpatikus vagyok és nagyokat kamuzok. Elolvasom a termékismertetőt, valami szar cuccét, ami pont ugyanolyan szar, mint az összes többi: egy vörös rúzs, egy parfüm virágos jegyekkel, egy porszívó, aminek picike a szívófeje, és a ház minden sarkába be tudod tolni, mert háromszög alakú. Aztán azokra a hülyeségekre gondolok, amik a hétköznapi embert nyomasztják, mindenkit, kivétel nélkül, még akkor is, ha azt gondoljuk, hogy mi vagyunk a nyáj legokosabb birkái, de ugyebár mi sem szeretünk csúnyák lenni, estére büdösnek érezni magunkat, meg azt se, ha koszos a házunk. A piac szükségleteket generál, nekem meg az a feladatom, hogy ezeket a halandók számára érthető nyelvre fordítsam. Nem egy vörös színű rúzst adok el, hanem annak a gondolatát, hogy te is képes vagy hatást kelteni, szépnek lenni, annyira, hogy az emléked belevésődik másokba, s érintésed nyomot hagy egy jóképű férfi ingének a nyakán. Nem parfümöt árulok, hanem annak a gondolatát, hogy az illatod miatt emlékezni fognak rád, hogy lenyűgözöl valakit, hogy nem leszel többé az az érdektelen, szürke kisegér, aki naponta két órát tölt ingázással a munkahelye és az otthona között. Annak a lehetőségét árulom, hogy ma, igen, pontosan a mai napon, ennek a virágos jegyekkel rendelkező parfümnek a segítségével valami rendkívüli fog történni veled. Nem a milliomodik porszívót adom el, amire egyetlen háztartásban sincs szükség, hanem azt ültetem el a fejedben, hogy egy olyan szép és tiszta otthon tulajdonosa vagy, aminek érdemes befotózni ezt a nagyon cuki sarkát, amit olyan pinterestesen oldottál meg, és már fel is dobhatod az Instára, és jöhet rá a sok-sok lájk. Vagyis, bedobok egy kreatív ötletet, ami ugyanolyan, mint az összes többi kreatív ötlet, ami valaha megjelent, vagy valaha meg fog jelenni, ami már létezett vagy létezni fog a jövőben. The lipstick effect. Az emlékek illata. Álmaid háza. Ráharapnak, kifizetnek bennünket, dicsérgetnek, aztán kezdődik elölről az egész egy másik termékkel.

Nyolc éve ugyanezt csinálom, és tudom, hogy az égvilágon semmi haszna. Tudom, hogy jobb hely lenne a világ, ha nem léteznének olyan munkák, mint az enyém. Tudom, hogy kihasználom, hogy az emberek bizonytalanok, hogy szeretnék vinni valamire az életben egy olyan társadalomban, ahol lehetetlenség jobbá válni. És mindezt saját tapasztalatból tudom, mert egy munkanap nyolc órája és a liftezés közben végighallgatott beszélgetések hatására még nekem is enyhe öngyilkos gondolataim támadnak (legszívesebben tűzőgéppel összetűzném a kezemet, hogy távozhassak egy értekezletről, ami feltárja előttem a végtelenség szó valódi értelmét és mélységét, vagy magamra önteném az irodai vízforraló frissen forralt vizét, csak hogy öttől tíz napig terjedően igazoltan lógathassam a lábam), és gyakran gondolok arra, hogy a minden gondomra tökéletes megoldás egy Bangladesben gyártott, virágmintás Zara ruhában keresendő, ami a mai nap folyamán nem tágított mellőlem, hanem megjelent minden általam felkeresett oldalon, s ami minden bizonnyal sok milliószor fog szembejönni velem az utcán a következő szezonban. Ez az a ruha, amitől másik nő lenne belőlem, a mostani önmagam tavaszi kiadása, aki vidám, és fütyül rá, hogy mit gondolnak róla. Tudom, hogy amikor vásárolunk, mindig egy jobb élet ígéretét fizettetik meg velünk. Tudom, hogy kihasználom azoknak a tőkeerős vásárlóknak a középszerűségét, akiknek az jelenti minden kreativitás netovábbját, ha sikerül hozzátoldaniuk egy cellát az Excel-táblázathoz.

Az én munkám sikerének mértékegysége a teljességgel kiszámíthatatlan „hatás”. A „hatás” lehet akkora elképesztő méretű, hogy az emberek nem is tudnak másról beszélni. De lehet az is, hogy csinálsz egy fülbemászó dallamot, és mindenki azt dudorássza. Vagy lehet az is, hogy megnyered vele a reklámszakma egyik nagy presztízsű díját, amit csakis a reklámszakmában dolgozók tartanak számon, meg azok az ügyfelek, akik egy rahedli pénzt költöttek a reklámra azzal a modellel, aki semmi másra nem vágyik, csak egy hamburgerre, meg arra, hogy megöleljék. Mondjuk, nyilván nagy a valószínűsége, hogy ha ott vagy a városi metró minden reklámfelületén, akkor az emberek inkább a te parfümödet fogják keresni az El Corte Inglés üzleteiben, de azt nem hiszem, hogy az emberek főként azért döntenek a terméked mellett, mert azt olvassák, hogy „Az emlékek illata”, és nem azt, hogy „Az illat, hogy ne feledd”. Jó vagyok ebben, hogy ötleteket adok el az ügyfeleknek. Elhitetem velük, hogy különlegesek, hogy a termékük kész csoda, hogy ez a kampány választóvonal lesz, ami után minden megváltozik. Benyalok nekik, nevetek a vicceiken, bájolgok velük. Az ügyfelek olyan márkáknak dolgoznak, amik nem akarnak kockáztatni, mert semmi okuk rá. Amikor pozicionálják magukat valahová, azért teszik, mert mindenki más is oda pozicionálta magát, s úgy érzik, az a biztos. Feminizmus, fenntarthatóság, befogadás, sokféleség. Egy csomó hülyeség. Egyszer csak az egyik márka kihozza a narancsbőr elleni meg az öregedésgátló krémjeit, és el akar távolodni a termékek negatív üzenetétől, helyette inkább erőt akar adni a nőknek. Ilyenkor a kampányszöveg már nem arra fog törekedni, hogy elhitesse a nőkkel, hogy megöregedtek, ezért szükségük van erre a krémre, vagy hogy meghíztak, és azért van szükségük arra a másikra, hanem úgy érvel, hogy mindegy, hogy néznek ki, megérdemlik ezt a krémet.

Maximumra állítom a légkondit a tárgyalóban, és megírok egy e-mailt a jövő tanévi reklám mesterszakos hallgatóimnak. Egy tárgyat tanítok egy magánegyetemen, ahová a LinkedIn-profilomon szereplő hangzatos angol nyelvű titulusom miatt vettek fel.

Kedves Jövendő Tanítványaim!

Annak érdekében, hogy a szeptemberben kezdődő kurzus szervezéssel kapcsolatos paramétereit kijelölhessem, szeretnék egy kísérleti jellegű gyakorlati feladatot adni, hogy felmérhessem az osztály szintjét, és meghatározhassam, milyen módszert használjunk majd a csoportmunkában.

A feladat a következő: gondoljátok végig, hogyan szerveznétek meg egy nagy kozmetikai cég karácsonyi reklámkampányát. Fektessetek ugyanolyan hangsúlyt a stratégiai kérdésekre (mikor induljon a kampány, határidők, időszakok, naptári tervezés stb.), mint a kreatív ötletek megtervezésére négy terméktípusra lebontva: parfüm, ajakrúzs, bőrápoló krém negyven feletti nők számára és szemfestékpaletta. A feladat leadásának határideje három nap múlva.

Köszönöm.

A tárgyalóteremben álló víztartályhoz lépek, megtöltöm friss vízzel az egyik apró pohárkát, és kiiszom, miközben a Gran Víát nézem. Elképzelem az egyetemistáimat, akik elolvassák az e-mailt, és megörülnek, mert azt hiszik, hogy ez a „gyakorlati feladat” egy lehetőség, hogy kitűnjenek a többi közül. Frissdiplomások, lelkesek és tele vannak életörömmel. A szüleik elég pénzesek ahhoz, hogy fizessék a mesterkurzust, ami majd egy fizetés nélküli gyakornoki álláshoz juttatja őket egy ügynökségnél, és ha szerencséjük van, akkor később ott maradnak dolgozni is. A szülőknek van pénzük, hogy fizessék a gyerek munkáját, hogy a gyerek közel kerülhessen olyan állások ígéretéhez, amikhez másoknak nincs hozzáférésük. Még egy hét se telik el, és a diákoktól beérkeznek az ötletek, amikből én csak válogatok, aztán bemutatom a csapatomnak, hogy dolgozzák ki őket jobban, és készítsenek prezentációkat. Mióta dolgozom, annak a művészetét is tökélyre fejlesztettem, hogyan lehet a lehető legkevesebbet dolgozni. Az irodákban pont úgy működik a dolog, mint a vadászatokon: minél többet mozogsz, annál kisebb az esélye, hogy eltalálnak.

Megtöltök még egy vizespohárkát, mielőtt kimennék a néma tárgyalóból. Az irodám tele van műanyag pohárkákkal, amiket újra meg újra megtöltök, hogy oltsam a szomjamat. Gyakran éjszaka dobálom bele őket a szemetesbe, és magam viszem le a zsákot, nehogy az irodából valaki azt gondolja, hogy nekem nem elég fontosak a delfinek. Olyan sok pohárkám van, hogy várat építhetnék belőlük, vagy létrehozhatnék valami absztrakt alkotást, aminek láttán elismerően bólogatnának a semleges színű garbót és vastag műanyag keretes szemüveget viselő illetők, míg azok, akik a nagyáruházak ruhaosztályán vásárolnak, felhördülnének, hogy ilyet a négyéves gyerekük is tud. Halványan emlékszem, hogy nem is olyan rég, talán tavaly karácsonykor a cégtől újratölthető vizesüveget kaptunk ajándékba annak jeléül, hogy – mint mondták – „a cég elköteleződött a fenntarthatóság eszméje mellett”. És 17 fok van benn az irodában, miközben kint az utcai hőmérő 38 fokot mutat.

Augusztusban az iroda félig üres. Van, aki nyaral, mások meg home office-ban dolgoznak valami jobb helyről, úgyhogy néha az az érzésem támad, hogy én vagyok az egyetlen élőlény Madridban. De szeretem ezt érezni. Szeretem a nagyvárost augusztusban, mert ilyenkor nincs itt senki.

Megállok Natalia asztalánál, mielőtt visszamennék az irodámba. Natalia: szőke, tökéletes haj, long bob frizura, pöttyös Zara ruha, jegyzettömb különböző színű fülecskékkel, golyóstollak, szövegkiemelők a színskála minden színében. Hatékony, tiszta, mindig rendelkezésre áll, ezzel csillapítja a benne lapuló, csöppet sem alaptalan félelmet, hogy mint kreatív szakember, nem elég zseniális. Száz százalékban a cég elkötelezett híve. Natalia szeretne jó benyomást tenni rám, szeretne tetszeni nekem, és amikor megállok előtte, szemében fény és reménykedés csillan, ahogy rám néz. A nagy lehetőséget várja, ami majd adódik számára, én pedig mindig kész vagyok ezt megadni neki. Natalia e-maileket küld nekem még este nyolckor is, amiket sosem válaszolok meg. Mikor beérek munkába, ő már itt van, és mindig „marad még egy kicsit”, amikor én elmegyek.

– Van öt perced? – kérdem tőle, mert tudom, hogy úgyis igent mond. Natalia képes lenne nekem szentelni a hátralevő életét, ha azt kérném tőle.

– Hát persze.

– Szükségem van néhány dologra a karácsonyi kampánnyal kapcsolatban. Egypár piaci insightra: például, hogy milyen vásárlói magatartásra számíthatunk idén karácsonykor, kiknek van nagyobb vásárlóerejük, milyen termékek iránt nagyobb az érdeklődés. – Kezdem unni, amit mondok neki.

Natalia feljegyzi a dolgokat a füzetébe. Mindent nagyon jól akar csinálni, és ettől elérzékenyülök. Tudom, hogy hibátlan munkát fog küldeni. Tudom, hogy a barátnőinek majd azt meséli, milyen rengeteget tanul itt, és mennyire tetszik neki a munkája. Tudom, hogy azok közé tartozik, akiknek soha nem fordul meg a fejében, hogy napi nyolc, kilenc, tíz vagy negyvenhét órát munkával tölteni idő- és energiaveszteség. Tudom, hogy élvezni fogja az irodában töltött napokat, a vállalati kultúrát, a csütörtöki afterwork koccintásokat meg a pénteki sörözéseket. Tudom, hogy olyasféle gondolatokat vall magáénak, mint a „találj magadnak egy munkát, amit szeretsz, és soha többé nem kell dolgoznod”. Tudom, hogy a Humánerőforrás-részlegen dolgozó Sonsoles lesz a legjobb barátnője. Tudom, hogy férjhez megy, hogy gyerekei lesznek, hogy a város szélén vesz majd magának egy kis lakást, egy kertvárosi részen, talán a reptér közelében, egy medencével rendelkező lakóparkban. Tudom, hogy hétvégenként összefut a barátaival, akiknek szintén vannak gyerekeik, és szintén medencés lakóparkokban laknak, még az is lehet, hogy éppen ugyanabban a medencés lakóparkban, és minden vacsora alkalmával különlegesnek érzi majd magát, mert neki kreatív munkája van. Tudom, hogy végtelenül boldog lesz ezzel az élettel, s ez ellentétes érzelmeket ébreszt bennem: sajnálatot meg egy csipetnyi irigységet, és legszívesebben bemosnék neki egy nagyot, de visszafogom magam.

– Rendben.

– És el kell kezdeni összerakni a prezentációt is. Mikor jönnek vissza a többiek?

– Luis és Claudio a jövő héten, Marta két hét múlva.

– Rendben, elbírsz mindennel?

– Igen, azt hiszem.

– Köszönöm, Natalia, így én tudok másra koncentrálni – jelzem futólag, sarkon fordulok, és irány az irodám.

Az irodám egy üvegkocka, ahonnan látszik az egész ügynökség, és pont úgy van berendezve, ahogyan az emberek elképzelik egy kreatív reklámszakember irodáját: faasztal, rajta egy neonszínű klasszikus szobor, skandináv irodaszék, két szobanövény a sarokban (egy pompás papagájvirág meg egy filodendron) és egy ötvenes éveket idéző szekrény. Most az a divat, hogy a középvezetőknek, de leginkább a főnököknek, nincs irodájuk, hanem ott ülnek kinn, együtt a pórnéppel, sugározzák az egyenlőség illúzióját, pedig van, aki csak a szakmaközi minimálbért kapja, mások meg 50 000, 80 000 vagy akár 100 000 eurót is keresnek egy évben. Most az egyterű irodák, a hatalmas termek és az intimitás teljes hiánya van divatban. Én tiltakoztam az emeletünk átszervezése ellen, és ellene is szavaztam a kérdőíven, amit e-mailben küldtek, hogy töltsük ki. Azzal érveltem, hogy egy zárható, külön tér nagy segítség a kreatív munkát végzők számára, „amint ezt már Virginia Woolf is kifejtette a Saját szoba című művében”, amivel sikerült finoman elhintenem a célzást, hogy kinn ülni egy térben mindenkivel nem más, mint hímsovinizmus, pedig igazából azért ragaszkodtam a külön irodák rendszeréhez, mert az biztosítja a privát teret, ahol nyugodtan nézhetem a YouTube-videóimat.

Imádom a YouTube-ot. Imádom a platform minden zugát. Néha kutyás videókat kezdek nézni, ahol olyan, mintha az ugató kutyák szavakat vagy egész mondatokat mondanának, hogy végül egy olyan videónál kössek ki, amelyikben elmagyarázzák, hogyan vásárolta fel Soros György az egész nemzeti és nemzetközi médiabirodalmat. Rajongok az összeesküvés-elméletekért, a youtuberek közti beefekért meg a kultúrák közti háborúért. Imádom a filozófiai meg a szociológiai világmagyarázatokat. Imádom a booktubereket. Imádom a húszperces összefoglaló videókat, amiket olyan klipekből vágtak össze, ahol elesnek a gyerekek, a televíziós castingra jelentkezők baromi hamisan énekelnek, vagy olyan nőket mutatnak, akik pontról pontra követték az online sminktanfolyamot, de hirtelen, isten tudja, miért, nem maradt egy szál szemöldökük se. Imádom azokat a videókat, amikor egy youtuber elmagyarázza, miért kell kiszabadítani Britney Spearst az apja karmaiból. Vagy a politikusok legfrissebb hülyeségeiből készült vicces montázsokat, ahol technó megy háttérzenének. Imádom az oktatóvideókat. Képes vagyok órákig videókat bámulni, azokat, amikben megmutatják, hogyan tegyek fel egy fantáziadús sminket, amit sose fogok kipróbálni, hogyan készítsek el egy receptet, amit sosem fogok megfőzni, hogyan rendezzem be észszerűen a kis tereket az otthonomban, amim nem lesz soha, vagy azt, hogy hogyan lehet edzeni a medencefenék izmait akár munka közben is, amit én sosem fogok munka közben csinálni. Lemerülök a YouTube legmélyebb bugyraiba, hogy megnézzem a videókat, amikben emberek mindenféle kenyereket szorítanak az arcukhoz, vagy elutaznak Japánba azért, hogy élő minipolipot egyenek, aztán megakad a torkukon, vagy azt hiszik, hogy Hitlerrel találkoztak Fuerteventurán. De a kedvenc videóim minden kétséget kizáróan azok, amikben megmutatják, hogyan készülnek a dolgok. Nem olyan gyakorlatias dolgokra gondolok, mint egy asztal vagy egy szék, hanem ahol elmondják, hogyan készülnek a cukorkák, vagy milyen folyamat zajlik egy gyárban, ahol a fagyasztott sült krumplit zacskózzák, hogyan készülnek a csavarok, vagy hogyan vágnak le darabokat a márványból, hogy a végén kompakt tömböket kapjanak. A YouTube nekem egy ablak erre a világra, ahol szeretnék mindig jelen lenni.

Belépek a fiókomba, és a YouTube felkínál egy sor videót, ami érdekelhet. Mindegyik érdekel. Épp, amikor rányomok az egyikre, ami Alice-ként röpít le egyenesen a modern világ nyúlüregébe, megszólal az irodai telefon, felkapom, de a szememet nem veszem le a képernyőről. A munka be akar tolakodni a világra nyíló ablakomba. Az egyik ügyfélkapcsolati asszisztensünk elfelejtett szólni, hogy az ügyfél szeretne ötleteket a szempilla-göndörítőhöz, bár nem ez a termék a kampány legfontosabb eleme. „Gondolj arra, hogy BULI”, mondja. Azt felelem, hogy majd dolgozom rajta, de több információra van szükségem a termékkel kapcsolatban, mintha egész életemben a talajszint alatt éltem volna, a város csatornarendszerében, és el se tudnám képzelni, mire gondolhat, amikor ezzel a „szempilla-göndörítővel” jön. Leteszem.

Elindítom a sikertelen lánykérésről szóló videót, ami így kezdődik: egy amerikai srác meséli, hogy elhatározta, megkéri a barátnője kezét, de valami különleges formát keres hozzá. A srác, aki azt mondja, hogy „a barátnőnek nagyon bejönnek a musicalek”, elhatározza, hogy összehoz egy flashmobot az egyik bevásárlóközpontban egy akármelyik vásárlós délutánon. Aztán elérkezik a nagy nap, ő és a barátnője sétálgatnak, és próbálnak beszerezni valami nem túl eredeti cuccot, mondjuk légfrissítőt vagy zoknit, miközben az udvarló, néhány vásárló és eladó már kezdenek összeállni egy koreográfiába a hallban, egy olasz reneszánsz utánzatú szökőkút mellett. A Happy című borzalmat éneklik, Pharrel Williams szerzeményét. A lány nem érti, hogy mi van, és teljesen ledöbben, amikor a srác térdre ereszkedik, és előhúz a zsebéből egy gyűrűt. Vissza is utasítja a szökőkút és vagy száz ember előtt. A fiú végül elsírja magát a videóban, és elmondja a kamerának, hogy nem hitte volna, hogy a lány nemet mond neki itt a sok ember előtt, de ő elhatározta, hogy akkor is feltölti a videót, mert hátha ezzel „segíthet másoknak”. Belépek a kommentszekcióba, és az internet névtelenségébe burkolódzva írni kezdek a három profilom egyikéről, amiket azért csináltam, hogy nyomot hagyhassak anélkül, hogy lenyomozható lennék a digitális világegyetemben: „Halló? Ez a segélyhívó? Mentőt a srácnak, a sürgősségi ambúúúlanciára!” Pár percig ott maradok, és nézem, hogyan nő a „Tetszik”-ek száma, és jelennek meg a jókedvükben könnyüket potyogtató emotikonok a kommentem alatt. Egykettőre összegyűlik 12. Érzem, ahogy megemelkedik az endorfin-szintem, ahogy elképzelésem szerint a játékfüggőké emelkedhet, vagy egy jó adag után a drogosoké.

Diadalmas mosollyal fordulok el a képernyőtől, ami azonmód le is hervad az arcomról, amint meglátom a tükörképemet az iroda üvegfalán. Felmerül bennem, mi lenne, ha azzal tölteném az egész délelőttöt, hogy mások YouTube-videóit nézem, és dühösen alákommentelek, vagy talán kezdenem kéne már valamit az életemmel. Megnézem a határidőnaplómat, és megállapítom, hogy ma már nincs több megbeszélésem. Az augusztus áldásai. Túl szép nap ez a mai, hogy az egészet youtube-ozással töltsem. Szólok Nataliának, hogy tárgyalásra megyek az egyik ügyfelünkkel, és ha szüksége van rám, akkor e-mailben jelezze, és csak akkor hívjon, ha valami halaszthatatlan dologról van szó, és tudom, hogy nem fog hívni, mert retteg még a gondolatától is, hogy megzavarjon valami hülyeséggel, mert valahányszor munkaidőn kívül ír valamit, mindig úgy fogalmazok, hogy válaszom tömör és nyers legyen, amivel szép lassan beidomítottam, mint Pavlov a kutyusokat, hogy csakis akkor csorgathatja a nyálát a cipőmre, amikor az „irodának” nevezett üvegkalitkában vagyunk.

Kimegyek az utcára, fogok egy taxit, és elmegyek a Pradóba… … …

Jegyzetek

1 Kerestem munkát, aztán találtam munkát, és isten látja lelkem, most vagyok csak igazán szerencsétlen.

2 Ha teszünk némi erőfeszítést, hogy normálisnak tűnjünk, akkor elegendő időt spórolhatunk ahhoz, hogy azok legyünk, akik tényleg szeretnénk lenni. Georgi Goszpodinov: A bánat fizikája.

Köszönetnyilvánítás

Először is szeretnék köszönetet mondani a szüleimnek. Köszönöm, hogy már kislány koromban felkeltették bennem az érdeklődést a világ iránt, hogy mellettem álltak, vezettek, és megvették az összes könyvet, amit kértem, amikor szombat délelőttönként bementünk egy könyvesboltba. Nélkülük egyáltalán nem az lennék, aki vagyok.

Másodszor, köszönet a Nuestra Señora del Socorro általános és középiskola (Valencia tartomány, Benetússer település) minden tanárának, akik életem különböző szakaszaiban feltártak előttem valamit. Különösképpen az irodalom- és nyelvtantanáraimnak, Alfons Garridónak és Carmen Albának. Külön szeretném megemlíteni a történelemtanáromat, Álvaro Zornozát, aki megtanított arra, hogy nézzem is azokat a dolgokat, amiket addig csak láttam.

Harmadszor, köszönet a jó embereknek és még jobb szakembereknek ebben a kiadóban, ami az otthonommá vált. Serginek, mert felhívott, és bizalmat szavazott az első kéziratnak, amit neki küldtem, és Sandrának, aki olyan finoman dédelgette, és kihozta belőle a legértékesebbet.

Negyedszer szeretnék köszönetet mondani annak a három kedves embernek, akik még azelőtt olvasták ezt a történetet, hogy befejeztem volna. Köszönet Daninak, akinek a megjegyzései és „HAHAHA” feliratos képernyőfotói nélkül nem mertem volna tovább írni. Köszönet Juliónak, aki annyi magabiztosságot kölcsönzött, amennyire szükségem volt, és aki koccintás közben azt mondta: „Író vagy.” Nem egyszerűen a barátaim vagytok, hanem a testvéreim. És köszönet Manunak a szomszéd szobából kihallatszó hahotázásáért és a „Hát ez marha jó!” felkiáltásaiért, ezek szintén segítettek abban, hogy meg tudjam írni a könyvet. Vagy nem annyira. Köszönet, hogy azok voltunk, akik.

Ötödsorban pedig köszönet neked, kedves olvasó, hogy bementél egy könyvesboltba, és a kiadói ajánlatok áradatából épp ennek a kis regénynek adtál esélyt. Remélem, veled lehettem a metrón vagy a buszon, az orvosi váróban, a kanapén vagy az ágyban elalvás előtt. És remélem, hogy jó társnak bizonyultam. Bízom benne, hogy még találkozunk.

Tartalom

Első rész
Behajolni veszélyes

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

Második rész
Ooto

Harmadik rész
In itinere

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Csikós Zsuzsanna
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Molnár Eszter Edina
Borító Csordás Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 622 7

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL