Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A FEHÉR MAJOM

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet Séta

Második fejezet Otthon

Harmadik fejezet Muzsika

Negyedik fejezet Vacsoráznak

Ötödik fejezet Éva

Hatodik fejezet «Az öreg Forsyte meg az öreg Mont»

Hetedik fejezet Az öreg Mont és az öreg Forsyte

Nyolcadik fejezet Bicket

Kilencedik fejezet Zűrzavar

Tizedik fejezet Egy sportsman halála

Tizenegyedik fejezet Kalandos kísérlet

Tizenkettedik fejezet Számok és tények

Tizenharmadik fejezet Kapcsolatok

MÁSODIK RÉSZ

Első fejezet Esik a márka

Második fejezet Victorine

Harmadik fejezet Michael sétál és beszélget

Negyedik fejezet Fleur teste

Ötödik fejezet Fleur lelke

Hatodik fejezet Michaelnek az orrára koppintanak

Hetedik fejezet Tetőtől talpig

Nyolcadik fejezet Soames kesébe veszi a dolgot

Kilencedik fejezet A kém

Tizedik fejezet Az arc

Tizenegyedik fejezet Félrecsapott kalap

Tizenkettedik fejezet Kelet felé

HARMADIK RÉSZ

Első fejezet Ünnepnapon

Második fejezet Irodai munka

Harmadik fejezet Egy dryád délutánja

Negyedik fejezet Bicket délutánja

Ötödik fejezet Michael tanácsokat osztogat

Hatodik fejezet Leszámolás

Hetedik fejezet Elderson kihallgatása

Nyolcadik fejezet A szükség

Kilencedik fejezet. Soames fütyül a világra

Tizedik fejezet De a véletlenben bízik

Tizenegyedik fejezet Kis «t» betűvel

Tizenkettedik fejezet A közgyűlés kínjai

Tizenharmadik fejezet Soames a falka előtt

Tizennegyedik fejezet A kínpadon

Tizenötödik fejezet Szélcsend

AZ EZÜSTKANÁL ÉS KÉT INTERMEZO

NÉMA VALLOMÁS

AZ EZÜST KANÁL

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet Egy idegen

Második fejezet Változás

Harmadik fejezet Michael felfedezése

Negyedik fejezet Csupán beszélgetés

Ötödik fejezet A közjáték

Hatodik fejezet Soames nyitva tartja a szemét

Hetedik fejezet Éjjeli hangok

Nyolcadik fejezet Körös-körül

Kilencedik fejezet A macska és a baromfi

Tizedik fejezet Francis Wilmot pálfordulása

Tizenegyedik fejezet Soames meglátogatja a sajtót

Tizenkettedik fejezet A mélázó Michael

Tizenharmadik fejezet Perfelvétel

Tizennegyedik fejezet További meggondolások

MÁSODIK RÉSZ

Első fejezet Michael szűzbeszéde

Második fejezet Eredmények

Harmadik fejezet Marjorie Ferrar odahaza

Negyedik fejezet Fons et origo

Ötödik fejezet Az ügy halad

Hatodik fejezet Michael Bethnal Greenbe látogat

Hetedik fejezet Ellentétek

Nyolcadik fejezet Bizonyítékok gyűjtése

Kilencedik fejezet Volte face

Tizedik fejezet Fényképezés

Tizenegyedik fejezet Árnyak

Tizenkettedik fejezet Elmélyülés

HARMADIK RÉSZ

Első fejezet Cirkuszok!

Második fejezet Nem érik el!

Harmadik fejezet Soames haza hajtat.

Negyedik fejezet Kihallgatás

Ötödik fejezet A döntő nap

Hatodik fejezet A vallomás

Hetedik fejezet Marjorie torkig van

Nyolcadik fejezet Fantoches

Kilencedik fejezet Mrs. Magussie estélye

Tizedik fejezet A friss sarj

Tizenegyedik fejezet Soames mindent faképnél hagy

Tizenkettedik fejezet Az elutazás

ELSUHANÓ ÁRNYAK

HATTYÚDAL

"...Olyanok vagyunk mi is, mint az álmok anyaga: Kurta életünk keretje álom..."

ELSŐ RÉSZ

I. fejezet Kantin-nyitás

II. fejezet A telefonnál

III. fejezet Hazatérés

IV. fejezet Soames bemegy a városba

V. fejezet Veszedelem

VI. fejezet A tubákos szelence

VII. fejezet Michaelnek aggályai támadnak

VIII. fejezet. Titok

IX. fejezet. Találkozás

X. fejezet. Löncs után

XI. fejezet Séta

XII. fejezet. Magánérdekek

XIII. fejezet Soames vendéget vár

MÁSODIK RÉSZ

I. fejezet A Sleeping Dove fia

II. fejezet Soames lóversenyre megy

III. fejezet A kétévesek

IV. fejezet A ligetben

V. fejezet Kanyaró

VI. fejezet Bizottságszervezés

VII. fejezet Két látogatás

VIII. fejezet Kedves véletlen

IX. fejezet. De… Jon

X. fejezet Mindenféle

XI. fejezet A nyomortanyák átépítése

XII. fejezet Csodaszép éj

XIII. fejezet «Örökre»

HARMADIK RÉSZ

I. fejezet Soames tanácsot ad

II. fejezet Elvonni a gondolatait

III. fejezet Önuralom

IV. fejezet Beszélgetés az autóban

V. fejezet Még egy beszélgetés az autóban

VI. fejezet Soamesnek ötletei támadnak

VII. fejezet Holnap

VIII. fejezet Tiltott gyümölcs

IX. fejezet Utána

X. fejezet Vadalma

XI. fejezet A "Nagy Forsyte"

XII. fejezet Tovább

XIII. fejezet Tűz

XIV. fejezet Csitt

XV. fejezet Soames átkel a túlsó partra

XVI. fejezet Végső akkord

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

John Galsworthy

MODERN KOMÉDIA

fordította:
Házsongárdy Gábor
és
Kiss Dezső

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-345-3 EPUB

ISBN 978-963-559-346-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe:
A Modern Comedy

A sorozat kötetei:
A fehér majom; Néma vallomás; Az ezüstkanál;
Elsuhanó árnyak; Hattyúdal

első kiadás: 1932

a borító James Tissot (1836 - 1902)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A FEHÉR MAJOM

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet
Séta

A Snook Klub lépcsőjén, amelyet minden dolgok apostolai olyan kitűnően ismernek, finom vágású orrát a keleti szélnek fordítva, ösztövér lábait sebesen rakva maga elé, 1922 egy verőfényes októberi délutánján lassú léptekkel jött lefelé Sir Lawrence Mont, e cím kilencedik viselője. Inkább származásánál, mint természeténél fogva lévén politizáló hajlandóságú férfiú, a forradalmat, mely a pártot, melyhez tartozott újból a hatalomra segítette, bizonyos elvonatkozással szemlélte, amely a humornak sem volt híján. Mikor a Remove Klub előtt elment, ezt gondolta: Ezeket is szoríthatja a cipellő! Nem raknak többé finom édességeket elébük! Elég lesz egy szárnyas is - a változatosság kedvéért!

A párt királyai és kapitányai már eltávoztak, mikor a Snook Klubba ért, mert a baronat nem tartozott "ahhoz a fillérvadász bandához", nem tűrte, hogy aprópénzzel kifizessék, bizony nem, uram. Nem affajta ember, aki hátat fordít az országnak, mihelyt a háborúnak vége! De egy jó óráig azért elhallgatta a sűrű visszhangot, és élénk, csavaros járású elméje, amely a múlt lerakodott rétegeibe volt beágyazva s tamáskodva figyelte a jelent, vidám hűséggel jegyezte fel a hazafiság és a nagyképűség zsivaját, amely a hűséges gyülekezet nyomában itt maradt. Mint a legtöbb földbirtokos, ő sem bízott az elméletben. Politikai hite csak egyben volt: a gabonavámban, ezt a hitét amennyire ő látta, ma már senki sem osztotta ugyan, de viszont mandátumra nem vágyott, egyszóval nem fenyegette az a veszedelem, hogy azoknak a szavazatai, akik pénzért vásárolják meg mindennapi kenyerüket, ezt a hitét szavazataikkal kiirtják. A zseb, a szó mélyebb értelmében, természetesen az önérdeket jelenti, egy pontosan körülhatárolt közösségben. S hogyan az ördögbe maradjon meg ez a pontosan körülhatárolt emberi közösség, az angol nemzet, amikor minden földje műveletlenül marad s minden dokkját és hajóját az a veszedelem fenyegeti, hogy sroplánok elpusztítják? Egy teljes óra hosszat hallgatta az imént a beszédjüket, a nélkül, hogy a földről egy szó is esett volna. Egyetlenegy szó se! Ez nem gyakorlati politika! A fene vigye ezt a társaságot! Meg kell szolgálják a kenyerüket vagy azzal, hogy a helyükön ülnek a Házban, vagy hát szerezzék meg maguknak ezt a helyet! Nincs már kapcsolat az utókor és az utódok között! Istenemre, nincsen! Miután így eszébe jutott az utódja, kissé hirtelen az agyába villant, hogy fiának a felesége egyelőre még semmiféle jelt sem árul el! Két esztendeje! Ideje, hogy gyerekre is gondoljanak. Veszedelmes belenőni abba a szokásba, hogy ne legyen gyereke az embernek, amikor cím és hitbizomány függ e gyermektől. Mosoly suhant át az ajkán és a szemöldökén, amelyeket pókhálószerű vonalak szaggattak meg. Csinos fiatal teremtés, nagyon vonzó - s a kis hamis maga is tudja! Ugyan ki az, akit nem ismer ez az asszony? Ismer ez az asszony emberi arszlánokat és tigriseket, majmokat és macskákat - a háza többé-kevésbé híres embereknek valóságos állatsereglete. Valahogy valószerűtlen az ilyen élet! S mikor a Trafalgar Squaren a brit oroszlán elé ért, Sir Lawrence ezt gondolta: (Legközelebb még ezeket az oroszlánokat is meg-hívja a házába! Rájött már a gyűjtőszenvedély! Michaelnek ügyelnie kell - gyűjtő házában mindig akad egy lomtár, ahová a régi holmit hányják s a férj könnyen kerülhet ebbe a lomtárba. Erről jut eszembe, megígértem, hogy elviszem hozzá a kínai követet. Hiába, most már várnia kell, amíg túl nem estünk a választásokon.

A Whitehallon túl, a szürke keleti égbolt alatt egy pillanatra felmeredtek a Westminster tornyai. "Ebben is van valami valószerűtlen", gondolta Sir Lawrence. "Michael meg a cimborái! Well, ez a divat! Szocialista elvek meg gazdag feleség. Áldozatkészség és biztonság! Béke és bőség!"

Miután átvergődött a Charing Cross üvöltöző újságárusai között, akiket megvadított a politikai válság, balra fordult, a Danby és Winter könyvkiadó cég üzlete felé, amelynek Michael fia egyik tagja volt. Új könyv témája izgatta Sir Lawrence lelkét, amelyből néhány könyv már kisarjadt. "Montrose élete", "A messzi Kathay", e keleti útleírás és Gladstone meg Disraeli árnyainak elképzelt beszélgetése, a «Duett». Minden lépéssel a klubjától kelet felé, szikár és délceg alakja, prémgalléros kabátja, keskeny, szürkülő bajuszú arca, s teknőckeretű monoklija élénk, sötét szeme fölött, egyre jobban elütött a környezettől. Szinte jelenésnek hatott, e szennyes mellékutcában, ahol kocsik álltak mozdulatlanul, mint téli álmukat alvó legyek, s az emberek hónuk alatt könyveket cipeltek, mintha csupa művelt ember járna erre.

Néhány lépésnyire volt csak Danbyék küszöbétől, amikor két fiatal emberrel találkozott. Az egyik határozottan a fia volt; mióta megházasodott, jobban öltözködik a fiú és szivarra szokott - hála Istennek! - az örökös cigaretták helyett, a másik pedig - persze, persze! Michael serdülő poétája és egykori vőfélye, hátravetett fővel, ösztövér kissé ez a fő, a velúrkalap alatt. Rájuk szólt:

- Ha, Michael!

- Hallo apa! Ismered jó apámat Wilfrid? Wilfrid Desert. A «Copper Coin» szerzője, amolyan költőféle, apám! El kell olvassa a verseit. Hazafelé tartunk. Jöjjön velünk!

Sir Lawrence velük tartott.

- Mi történt a Snookban?

- Le roi est mort. A munkáspárt elkezdheti a hazudozást Michael, a jövő hónapban választunk.

- Jó apám abban az időben növekedett fel, Wilfrid, amikor a démoszt még nem ismerték.

- Well, Mr. Desert, reálisnak látja ön a mai angol politikát?

- Sir, van-e egyáltalán valami reális manapság?

- Talán a jövedelmi adó!

Michael elnevette magát.

- A lovagi rangon kívül - felelte Sir Lawrence - nincs a jámbor hithez fogható! Tegyük fel, hogy a barátaid kezébe kerül a hatalom, Michael, - s bizonyos szempontból nem is volna olyan rossz, mert ettől hamarább benő a fejük lágya - ugyan mit tehetnek? Megjavíthatják a nemzet ízlését? Eltörölhetik a mozit? Megtaníthatják-e az angol népet a konyhaművészetre? Megakadályozhatnak-e más államot abban, hogy háborúval fenyegetőzzék? Rávehetnek-e bennünket, hogy magunk termeljük élelmiszereinket? Gátat emelhetnek-e a városi lakosság szaporodása elé? A napilapokat vajon gyilkos gázba fullasztják-e? S vajon gyöngíthetik-e a vagyonszerző ösztönt? Vagy általában tehetnek-e egyebet, minthogy a vagyon véletlen megoszlását egy kissé enyhítsék? Minden pártpolitika egyszerűen csepűrágás. Az emberi természet és a feltalálók uralkodnak fölöttünk s bizony fura világban lakunk, Mr. Desert.

- Osztom a nézetét, sir!

Michael a szivarját harapdálta.

- Gonosz öregek vagytok ti ketten.

A Cenotaph előtt mind a hárman megemelték a kalapjukat.

- Különösen jelentős ez a dolog - szólt Sir Lawrence - a hencegéstől való rettegés emlékműve - roppant jellemző. S a hencegéstől való rettegés...

- Csak tovább, öreg úr! - szólt Michael.

- A finom, az erős, az izmos eltűnt! Nincsenek tágas szemhatáraink, nincsenek nagy elveink, hatalmas terveink, nincs erős hitünk, nagy művészetünk, - kényeskedő művészete klikkeknek és holt vizeknek - kis kalapban járó kis emberek.

- Pedig lám, szívünk Byron, Wilberforce és a Nelson szobor után vágyakozik. Ó szegény, öreg apám! Hát te mit szólsz ehhez, Wilfrid?

- Igen, Mr. Desert, mit szól ön ehhez?

Desert barna arca megrándult.

- Ez a paradoxonok kora, - felelte. - Valamennyien a szabadság után kapkodunk s csak két intézmény van, mely erőben gyarapszik, a szocializmus és a római katolikus anyaszentegyház. Rettentően öntudatosak vagyunk a művészet terén s csak egy művészet fejlődik - a mozi. A béke rajongói vagyunk s egyebet se teszünk, csak a mérges gázokat tesszük tökéletesekké.

Sir Lawrence a szeme sarkából vetett egy pillantást e keserű fiatal emberre.

- S hogy megy a könyvkiadás, Michael?

- A "Cooper Coin"-t kapkodják, mintha ingyen adnók, s a «Duett» körül is van némi mozgás. Mit szólna ehhez az új reklámcímhez: Duett, írta Sir Lawrence Mont, baronet. A legválasztékosabb beszélgetés, melyet holtak valaha folytattak.» Ez biztosan megfogja az olvasó lelkét. Wilfrid a következő címet ajánlotta. "Beszélgetés a Nagy öreg és a Göndörfejű között. Rádiójelentés a pokolból". Melyik tetszik jobban?

Közben azonban egy rendőr elé értek, aki éppen a kezét nyújtotta egy teherkocsi lova elé, úgy, hogy mindenki egyhelyben megállt. Az autók motorjai tétlenül berregtek, a vezetők arca a tilalmas útszakasz felé fordult, egy kerékpáros kisasszony szórakozottan nézett körül, egyik kezével az előtte álló teherkocsiba kapaszkodva, amelyen féloldalt egy fiú üldögélt, lábszárait a kisasszony felé nyújtogatva. Sir Lawrence megint ránézett a fiatal Desertre. Keskeny, halványbarna, csinos férfiarc, de van valami benne, mintha nem született volna kellő időben a világra, se ruháján, se modorában semmi túlzás, de mintha szabadon kóválygó lélek volna, nem olyan kapkodó, mint ez az élénk csirkefogó, a fia, de éppolyan gyökértelen és még tamáskodóbb lélek, bár bizonyára meglehetősen mélyen néz a dolgok fenekére. A rendőr lebocsátotta a karját.

- Volt-e katona, Mr. Desert?

- Ó igen.

- A repülőknél szolgált?

- Igen, de a lövészárokban is. Mindkét helyen egy keveset.

- Poétának kemény sors.

- Egyáltalán nem. Költeni csak úgy lehet, ha az embert minden pillanatban levegőbe repíthetik, vagy ha az ember Putneyben lakik.

Sir Lawrence szemöldöke felrándult. - Igen?

- Tennyson, Browning, Wordsworth, Swinburne - nekik még sikerült. Ils vivaient, mais si peu!

- Nem képzelhető el egy harmadik, kedvező állapot?

- És pedig?

- Hogy is mondjam - az agysejtek bizonyos izgalma, nőkkel kapcsolatban?

Desert arca megrándult s mintha elsötétült volna.

Michael a kulcsát az ajtó zárjába dugta.

Második fejezet
Otthon

Azt a házat, amely Westminsterben, a South Square-en állott s amelybe a fiatal Monték spanyolországi nászútjuk után beköltöztek, bátran «emancipált»-nak lehetett nevezni. Olyan építésznek volt a műve, akinek az volt az álma, hogy tökéletesen régi új házat és tökéletesen új régi házat építsen. Ennélfogva nem kötötte a házat egyetlen elismert régi stílushoz vagy hagyományhoz sem, minden szerkezeti előítéletnek híján volt ez az épület, de a nagy városnak minden szennyét olyan viharos gyorsasággal szívta magába, hogy kövei már igen tiszteletreméltó mértékben hasonlítottak Wren köveihez. Ajtait és ablakait szelíden ívelő keret zárta le. Finom, kormos-vörös színű, magas és meredek teteje szinte dánnak tetszett, a belőle kikandikáló két «drága kis ablakocska» azt a hitet keltette a nézőben, hogy igen magas termetű cselédség tanyázik odafent. Az ajtó mindkét felén egy-egy nagy terem, maga az ajtó pedig széles volt s feketearany díszű oszlopok között nyílott. A háznak végig vastag falai voltak s a lépcső szűzi szélességben az előcsarnok hátterében emelkedett. Maga a csarnok olyan nagy volt, hogy igen tekintélyes számú kalap, kabát és névjegy fért el benne. A háznak négy fürdőszobája volt, de pincéje egyáltalán nem. A ház megszerzésében a Forsyte-ösztönnek is része volt. Soames vette meg a lányának, berendezetlen állapotban, abban a pillanatban, amikor az infláció léggömbje megrepedt és a világgazdaság hólyagjából a levegő szivárogni kezdett. De Fleur nyomban megkereste a ház tervezőjét, - Soames e hivatás tagjaival szemben soha se tudta leküzdeni régi ellenszenvét - és elhatározta, hogy házában csupán három stílusnak juttat helyet: a kínainak, a spanyolnak és a saját stílusának. A bejárótól jobbra fekvő terem, mely a ház egész szélességét elfoglalta, kínai volt; elefántcsontszínű volt a fala, a padmalya rézlapokból állott és metszett üvegcsillár csüngött benne. Négy festmény lógott a falon - valamennyi kínai - egyébként az egyetlen iskola, amelynek műveivel édes apja még soha sem kísérletezett. A kandalló két oldalán - széles volt és nyitott ez a kandalló - kínai bronzkutyák állottak, kínai csempéből készült talapzaton. A selyemhuzat túlnyomórészt jadezöld színű. Két gyönyörű régi, fekete, teás doboz állott két asztalon, Jobsonnál vette Fleur, apja pénzén - de nem olcsón. Zongora nem volt a szobában, részben, mert a zongora megalkuvást nem tűrőn nyugati szerszám, részben, mert sok helyet foglal el. Fleur a tágas szobákat szerette - inkább ismeretségeket gyűjtött, mint bútort vagy dísztárgyakat. A világosság, amely a terem két végében az ablakokon keresztül esett a szobába, sajnos, nem volt kínai. Fleur gyakran álldogált e szoba közepén s törte a fejét, hogyan fűzze csokorba a vendégeit, hogyan tegye e szobát még kinézerebbé, a nélkül, hogy a kényelméből veszítene, hogyan keltse ismerőseiben azt a hitet, hogy nagyszerűen ismeri az irodalmat és a politikát, hogy fogadja el mindazt, amit apjától kap, a nélkül, hogy az öreg úr észrevegye, hogy apja ízlése kissé már elavult, hogyan kaparintsa meg Sibley Swant, az irodalom új csillagát, hogyan kerítse a kezébe Gurdon Minhot, a régi csillagot, továbbá azon, hogy Wilfrid Desert már-már túlságosan szereti őt, hogy valójában milyen szabású ruha fest rajta legjobban, miért van Michaelnek olyan fura füle, de néha elálldogált a szobában a nélkül, hogy valamire gondolt volna - csak éppen a szíve sajgóit kissé.

Mikor a három férfi belépett, a vörösre lakkozott teás asztal előtt ült, s éppen befejezte bőséges uzsonnáját. A teát mindig igen korán beadatta, mivel így kényelmesen és nyugodtan élvezhette egy ideig, lévén még alig huszonegy esztendős s ez volt az az óra, amelyben ifjúkora emlékeivel foglalkozott. Ting-a-ling állott mellette a két hátsó lábán, világosbarna elülső lábait egy kínai zsámolynak támasztotta, s lapos, barna orrát bölcseletének gyümölcsei felé emelte.

- Elég lesz Ting. Nem kapsz többet drágám. Elég volt!

Ting-a-ling arcának kifejezése ezt válaszolta:

- Akkor hagyd abba te is! Ne kínozz halálra!

Ting egy éves és három hónapos volt s Michael egy Bond-Streeti üzlet kirakatából vette meg Fleur huszadik születése napján, tizenegy hónappal ezelőtt.

Két esztendei házasélet nem növesztette meg Fleur gesztenyeszínű sötét haját, egy kissé több határozottságot lopott gyors ajkaira, kissé több kacérságot fehér szemhéjjak alatt csillogó sötétpillás, mogyorószínű szemébe, egy kissé több lendületet és egyensúlyt a testtartásába, néhány hüvelyknyivel gyarapította mellének és csípőinek kerületét, kissé lefaragta a derekát és a combjait, egy kissé elhalványította az orcáit, egy kissé meg is fogyasztotta, a hangja is hízelgőbben csengett, de már nem olyan édesen.

Felállott a teás tálca mögül s szó nélkül nyújtotta feléjük kerek s fehér karját. Kerülte a fölösleges istenhozottat vagy istenhozzádot. Mikor annyiszor kellene elmondania őket, s ezt a célt sokkal könnyebben eléri egy kézszorítással, egy pillantással, fejének szelíd féloldalt hajtásával.

Mintán kezét megszorították, kecses félkört írt le vele és így szólt:

- Tessék leülni. Tejszint, sir? Cukrot, Wilfrid? Ting már túlsókat kapott - ne adjanak neki! Kínáld őket Michael. Mindent tudok már a Snook Klub üléséről. Nehogy elmenj a munkáspártnak korteskedni Michael - a korteskedés buta dolog. Ha valaki mellettem korteskednék, nyomban az ellenjelöltemre szavaznék.

- Azt elhiszem szívem, de maga nem is hétköznapi választó!

Fleur ránézett. Ezt nagyon szépen mondta! Megállapította, hogy Wilfrid az ajkait harapdálja, hogy ezt Sir Lawrence máris észrevette, hogy selyemharisnyás lábaiból túlsók kilátszik, hogy a fekete-fehér teás csészék üresen állnak - mindezt hamarosan rendbe hozta. Egyet rebbent fehér szemhéja és Wilfrid nem harapdálta többé az ajkát, selyemharisnyás lába egyet mozdult és Sir Lawrence nem nézett többé rá, azután kiosztotta a csészéket és így szólt:

- Azt hiszed, nem vagyok elég modern?

Desert a csillogó kis kanállal felkavarta a fehér-fekete színű csésze tartalmát és a nélkül, hogy felnézett volna, így szólt:

- Annyival modernebb, mint a modernek, amennyivel ősibb náluk.

- O mily költői! - jegyezte meg Michael.

De mikor a férje kihívta magával édes apját, hogy megmutassa neki Aubrey Greene új metszeteit, így szólt Fleur:

- Legyen szíves és magyarázza meg ezt a mondást, Wilfrid.

Desert hangja, mintha korlátok mögül pattant volna ki.

- Mi célja volna? Nem óhajtom ezzel fecsérelni az időt.

- Én pedig tudni akarom. Úgy hangzott, mint egy gúnyos megjegyzés.

- Gúnyos megjegyzés? Tőlem? Fleur 1

- Akkor magyarázza meg.

- Azt akartam megmondani, hogy magában megvan a modernek nyugtalansága és gyakorlati észjárása, de megvan az is, ami belőlük hiányzik - az erő, hogy az ember fejét elcsavarja. S az enyémet alaposan elcsavarta. S ezt maga is tudja.

- Milyen jól esnék Michaelnek, ha ezt hallaná - magától, a vőfélyétől.

Desert gyorsan az ablak elé lépett.

Fleur Ting-a-linget az ölébe vette. Ilyesmit nem most hallott először, de Wilfrid szájából az ilyesmi komolyan hangzott. Persze jól esik hallani, hogy a markában van szíve!

De ugyan hová tehetné? Hol van az a hely, ahol csak ő láthatná és senki más? Kiszámíthatatlan ez a fiú - furcsa dolgokat követ el! Fleur egy kissé félt is - nem a fiútól, hanem ettől a tulajdonságától. Desert visszajött a kandalló elé és így szólt:

- Csúnya dolog, mi? Ugyan tegye le azt az istenverte kutyát, Fleur, nem látom tőle az arcát. Ha komolyan szeretné Michaelt - esküszöm, egy szót se szólnék, de nem szereti, tudom.

Fleur hűvösen felelte:

- Maga nagyon keveset tud; én igenis szeretem Michaelt.

Desert szokása szerint halkan elnevette magát.

- Igen, de nem annyira, hogy komolyan vegye.

Fleur ránézett.

- Ahhoz eléggé, hogy az ember biztonságban érezze magát.

- Szóval, ez a virág nem nekem termett.

Fleur bólintott.

- Biztos ez, Fleur? Egészen biztos?

Fleur ránézett, a pillantása megenyhült, vakítón fehér szemhéja a szemére borult, aztán még egyszer bólintott. Desert lassan így szólt:

- Abban a percben, amelyben erről megbizonyosodom, Keletre utazom.

- Keletre?

- Nem olyan unott, mint a nyugatra utazás, de majdnem ugyanazt jelenti - az ember nem tér vissza többé.

Fleur ezt gondolta: - Keletre? Szeretném látni a Keletet. Kár, hogy nem lehet nyélbe ütni. Igazán kár!

- Engem nem fog az állatseregletében őrizni, drágám. Én nem lógok maga körül, s nem kapkodok morzsák után. Tudja, mit érzek - ez az érzés előbb-utóbb bajt csinál.

- Nem az én hibám. Vagy igen?

- Igen. Maga a gyűjteményébe sorozott, mint ahogy oda soroz mindenkit, aki a közelébe kerül.

- Hogy ez mit jelentsen, nem értem.

Desert fölébe hajolt és kezét az ajkához vonta.

- Ne haragudjon rám, nagyon boldogtalan vagyok.

Fleur tűrte, hogy Desert forró ajkait ujjain pihentesse.

- Sajnálom, Wilfrid.

- Semmi baj drágám, megyek.

- De holnap este eljön vacsorára?

Desert viharosan felelte:

- Holnap? Istenemre mondom - nem! Mit képzel, miféle fából faragtak?

Eltaszította az asszony kezét.

- Nem szeretem a heveskedést, Wilfrid.

- Akkor Isten vele, okosabb, ha elmegyek.

S még okosabb, ha el se jön többé - remegett fel az asszony ajkára, de nem ejtette ki e szókat, Ha megválna Wilfridtől - egy kis melegség tűnne el életéből. A kezével intett utána. Már kint is volt. Hallotta, mint csukódik be mögötte az ajtó. Szegény Wilfrid - jól esett néha e lángra gondolnia, amelynél a kezét melengethette. Jól esett, de félelmetes is volt! Aztán hirtelen letette Ting-a-ling-et, felállott s fel s alá kezdett járni a szobában. Holnap! Esküvőjének második évfordulója lesz! Még most is a szívébe nyilallott, ha arra gondolt, ami nem következett be e napon. De kevés ideje volt a gondolkozásra s volt rá gondja, hogy még kevesebb legyen. Mi haszna a fejtörésnek? Csak egy élete van az embernek s az is tele van emberekkel, elvégezni, megszerezni való dolgokkal, amiket megkíván az ember s csak egy, egyetlenegy hiányzik ebből az életből - egy valami - de hát, az még azoknál se tartós, akik dicsekedhetnek vele. Két könnycsepp gyűlt a pillái alá, de mielőtt kibuggyanhattak volna, mind a kettő felszáradt. Érzelgősség! Nem! Mindent, csak ezt ne, ezt a megbocsáthatatlan bűnt el ne kövesse. Hogyan ültesse holnap a vendégeit? S kit ültessen Wilfrid helyébe, ha holnap tényleg nem jönne el a bolondos fiú? Egy nap - egy éjszaka - mi köztük a különbség? Ki üljön a jobbján és ki a balján? Ki az előkelőbb, Aubrey Greene vagy Sibley Swan? Vajon ez a kettő van-e olyan előkelő, mint Walter Nazing vagy Charles Upshire? Tizenkét vendége lesz vacsorára, irodalmi és művészi vacsora lesz, kivéve persze Michaelt és Alison Charwellt. Ó! Csak elhozza Alison Gurdon Min- hot, hogy a régi iskola egy mestere is ott üljön a vendégei között, egy pohárnyi ó-bor, hogy az ital tüzét szelídítse! Műveit ugyan nem Danby és Winter adja ki, de kezes barátja Alisonnak. Gyors léptekkel odament az egyik régi teás dobozhoz és kinyitotta. Telefon volt belé szerelve.

«Beszélhetek Lady Alisonnal - itt Mrs. Michael Mont... Igen... Maga az Alison?...

Itt Fleur beszél. Wilfrid lemondott holnap estére... Van-e remény arra, hogy Gurdon Minhot elhozza? Igaz, hogy személyesen nem ismerem, de talán érdekli a társaság. Megpróbálja? ... Igazán nagyon kedves lesz. Ugye, a Snook Klub ülése roppant izgalmas volt? Az apósom azt mondja, hogy miután szétváltak, hamarosan felfalják egymást... Ami pedig Mr. Minhot illeti, nem kaphatnék ma estére választ? Köszönöm - igazán nagyon köszönöm... Isten vele!»...

Ha pedig Minhot nem lehet elcsalni, vajon kit hívjon? Gondolatban végigfutott címjegyzékének minden nevén. Miután ilyen késő meghívásról van szó, csak olyasvalaki jöhet számba, aki nem ad a formaságra, de Michaelnek egyetlen rokona sincs eléggé felvértezve Sibley Svan vagy Nesta Gorse és öldöklő nyilaik ellen, ami pedig a Forsyteket illeti, róluk szó se lehet. Van ugyan bennük maró humor (már némelyikükben), de nem modernek, nem igazán modernek. Azonkívül olyan ritkán találkozott velők, amennyire csak lehetséges volt, más időből való emberek, egy drámai korba tartoznak, nekik az élet nem jelent semmit, ha nincs eleje meg vége. Nem! Ha Gordon Minhóról lecsúszik, akkor egy zeneszerzőt kell kerítenie, akinek a művei rejtelmes értelműek s egy kissé bonckésszerűen hidegek, vagy talán még okosabb lesz egy pszichoanalitikust kerítenie. Ujjaival a kis könyv lapjait forgatta, amíg e két kategóriához nem érkezett. Hugo Solstis? Talán lehet. De hátha legfrissebb műveiből akar valamit eljátszani? Csak egy zongora van a házban, Michael pianínója s az is a könyvtárban áll. Fel kellene menniük. Akkor már jobb lesz Gerald Hanks, ő meg Nesta Gorse ugyan nyomban ábrándjaikba merülnének, de ha be is következnék, sem járna életveszedelemmel. Igen, szóval, ha Minho nem jön, akkor Gerald Hanks. Ő biztosan szabad s Alison és Nesta közé lehetne ültetnie. Becsukta a könyvecskét, visszament a jadezöld díványhoz, leült és elnézte Ting-a-linget. A kis ebnek kiálló fekete szeme bátran viszonozta a pillantást. Csillogó, fekete, igen öreg szeme volt. Fleur ezt gondolta: «Nem akarom Wilfridet elejteni!» A nagy tömegben, amely körülötte nyüzsgött, itt meg amott és mindenütt, nem volt senki, akivel törődött volna. Lépést tartott velők, mindenkivel lépést tartott persze! Roppant mulatságos volt, roppant szükséges! Csak - csak éppen céltalan!

Hangok! Michael és apja visszajöttek a szobába. Az öreg úr észrevette Wilfridet. Figyelő öreg úr! Fleur sohase volt nyugton, ha az öreg úr társaságában volt - élénk volt és csavaros eszű, de volt benne valami nyugodalmas és ősi, valahogy olyan volt, mint Ting-a-ling, valahogy bíró volt fölöttük, mintha egyre azt mondaná, hogy Fleur még új és nyugtalan. Sir Lawrence egy helyre van lehorgonyozva, csak addig mozoghat, amíg régimódi kötele elér, de megdöbbentő módon tud egy-egy dologra lecsapni. De azért mégis csodálja Fleurt, ezt ő érzi - ó igen!

Well! Mi a véleménye a rajzokról? Vajon Michael kiadja-e őket s ha igen, milyen nyomásban? Az a kubisztikus «Csendélet» - a kormány karikatúrája, ugye milyen szörnyen mulatságos! - különösen az az öreg, «ráncos tök», amely a miniszterelnököt ábrázolja. Válasz helyett gyors és elmosódott szavak ütötték meg a fülét, Sir Lawrence apja választási plakátgyűjteményéről kezdett mesélni. Bár ne mesélt volna! Apósának apja roppant előkelő és roppant unalmas ember lehetett, aki lóháton járt látogatóba, s a cipője alatt szalag kötötte le nadrágja két végét. Ő meg Lord Charles Cariboo, meg Forfar őrgróf voltak az utolsó gavallérok, akik így jártak látogatóba. Ha nem tették volna, még a nevük is feledésbe merült volna. Még az új ruháját is fel kell próbálnia, egy tucat dologról kell gondoskodnia s Hugó hangversenye nyolc óra tizenöt perckor kezdődik. Mért van az előttük született nemzedék tagjainak mindig annyi idejük? Hirtelen felpillantott, Ting-a-ling a rézpadlót nyalogatta. Nyomban felvette a földről: «Ezt nem szabad, ez csúnya dolog, drágám!» S ezzel a varázs is megtört. Az öreg úr végre búcsúzott, az utolsó percig emlékein rágódva. A lépcső aljában várt addig, amíg Michael be nem tette mögötte az ajtót, aztán repült fel az emeletre. Mikor a szobájába ért, felgyújtotta minden lámpáját. Itt már a saját stílusa uralkodott, ágy állott a sarokban, amelyen nem látszott meg, mi célt szolgál és számos tükör. Ting-a-ling fekvőhelye az egyik sarkot töltötte be, s innen három példányban láthatta magát. Fleur letette a földre s lelkére kötötte: «De most nyugton maradj!» A másik három kis kutyát Ting már régóta közömbös szemmel nézte, bár egyvérűek voltak vele és pontosan ugyanolyan volt a színük is, de nem volt szagok s nyelvükben nem volt nyalóképesség - nincs mit kezdeni velők, majmoló teremtések s hihetetlenül tartózkodók.

Fleur lehántotta magáról a ruháját s az új toilettet az álla alá tartotta.

- Szabad megcsókolnom? - kérdezte egy hang s Fleur a saját képe mögött Michael képmását pillantotta meg a tükörben.

- Drága fiacskám, igazán nincs rá időm! Inkább segítsen a ruhámba! És új ruháját a fején keresztül kezdte magára ölteni. - Kapcsolja be a legfelső három kapcsot. No, hogy tetszik? Ó mit is akartam mondani! Lehet, hogy holnap itt lesz vacsorára Gurdon Minho, mert Wilfrid nem jöhet. Olvasta az Írásait? Akkor üljön le és mondjon róluk valamit. Csupa regény, vagy nem? Mifajta? Well, mindig van valami mondani valója. S a macskái jól vannak megrajzolva. Persze egy kicsit romantikus.

- Ajaj, szóval baj lesz belőle?!

- Szó sincs róla, egész jó fogás lesz. A mi embereinknek az a hibájuk, hogy amit mondanak, azt csinosan megmondják, de soha sincs mondani valójuk. Nem lesznek hosszú életűek e földön!

- Sőt éppen ezért lesznek hosszú életűek. Nincsenek korhoz kötve!

Gondolod? Nana!

- De Wilfrid igen.

- Ó! Wilfridben van indulat, gyűlölet, könyörület, vágyakozás, legalább is néha. S amit ilyenkor ír, az elsőrangú. Különben gombhoz varr kabátot, akár a többiek.

Fleur selyemingének felső szélét dugta be.

- De Michael, ha ez így van, akkor mi rossz embereket szedtünk össze.

Michael elnevette magát.

- Kedves gyermekem, aki divatban van az nem lehet rossz, csak figyelnie kell az embernek, hogy elég gyorsan kicserélje őket.

- Szóval azt akarod mondani, hogy Sibley se lesz hosszú életű?

- Sib? Bizony ő se!

- Pedig ő olyan halálos biztonsággal állítja, hogy kívüle mindenki vagy halott vagy utolsó óráit éli. Annyi bizonyos, hogy Sib kritikai lángész.

- Ha a saját ítéletem nem állna biztosabb lábon mint Sibé, holnap lemondanék a könyvkiadásról.

- Magának biztosabb az ítélete, mint Sibley Swané?

Persze hogy biztosabb. Hiszen Sib ítélete nem egyéb, mint önmagáról való véleménye, ezen kívül türelmetlenül elvet mindenkit, aki él. Még el se olvassa más munkáját. Minden írónak elolvassa egy pár sorát, aztán kijelenti: Ó az a fráter!Milyen unalmas vagy milyen erkölcsös vagy milyen érzelgős, vagy hogy elavult vagy hogy fecseg, legalább egy tucatszor hallottam tőle. Ez persze élő Írókra vonatkozik. Viszont, ha már meghaltak, akkor másként áll az eset. Egyre halottakat ás ki a múltból és szentté avatja őket. így jutott a hírnevéhez. Mindig él egy-egy Sib az irodalomban. Állandó példája annak, hogy az embert gyakran önmagáról való véleményéhez képest becsülik meg. De ami a hosszú életet illeti, arról persze szó sincs, soha újat nem teremt, még tévedésből se.

Fleur gondolatai közben rég másutt jártak. Igen - ez éppen megfelel - csinos vonala van. Most pedig mielőtt felöltöznék, hamar megírja azt a három meghívót.

Michael azonban újra elkezdte.

- Hallgass rám Fleur! Az igazán nagy emberek nem igen beszélnek s nem nyüzsögnek, magányos csónakon járják a holtnak tetsző vizeket. Pedig ezek a holt vizek azok, ahonnan a főfolyam fakad. Istenemre, valóságos bon mot? Vagy paradoxon? S a bon mot a paradoxon-e avagy a paradoxon a bon mot?

- Michael elmondaná-e az én helyemben Frederic Wilmernek, hogy a jövő héten Hubert Marslanddal fog nálam együtt ebédelni? Vajon ezzel csalogatom-e őt vagy inkább elriasztom?

- Marsland egy vén kacsa, Wilmer egy vén gúnár, én igazán nem tudom mi jönne ki belőle.

- Ugyan beszélj már komolyan Michael, sohasem segítesz az embernek, hogyan rendezze el a dolgokat? Kérlek légy szíves és ne karcold fel a vállamat.

Well, szívem én igazán nem tudom. Tudod, hogy nem vagyok olyan lángész az ilyesmiben, mint te. Marsland, szélmalmokat fest, sziklákat és egyéb dolgokat, nem hiszem hogy a jövővel törődnék. Szinte úgy elkülönült már a tömegtől, mint Mathew Maris. S ha netán úgy véled, hogy szívesen ebédelne együtt egy vertiginistával...

- Nem azt kérdeztem tőled, hogy szívesen ülne-e egy asztalnál Wilmerrel, hanem azt, hogy Wilmer találkoznék-e szívesen vele.

- Wilmer csak annyit mond majd: «Szeretem ezt a kis Mrs. Montot, fene jó koszt van nála», mint ahogy van is, drágaságom. Egy vertiginistának táplálékra van szüksége, különben nem venné hasznát a fejének.

Fleur tolla sebesen siklott tovább a papíron, írása máris kissé olvashatatlanná vált s halkan így felelt:

- Azt hiszem, Wilfrid segítségemre siet, maga úgy se lesz itthon. Egy, kettő, három. Nőt kit hívjak?

- Festőknek csinos nő kell és kövér. Értelem kizárva.

Fleur bosszúsan felelte:

- Kövérrel nem szolgálhatok. Manapság már nem szaladgálnak az utcán. Aztán tovább siklott a toll:

«Kedves Wilfrid, szerdán villásreggelire. Wilmer lesz itt. Hubert Marsland és két asszony. Kérem siessen segítségemre.

Örökké az ön

Fleurje.»

- Michael, olyan az álla akár egy cipőkefe.

- Sajnálom öregem. Miért is olyan sima a maga válla? Apa Wilfridnek útban hazafelé jó tippet adott.

Fleur tolla megállt: Ó!?

- Arra figyelmeztette, hogy a szerelmes állapot rendkívül alkalmas a versírásra!

- Mi juttatta az eszébe?

- Wilfrid panaszkodott, hogy nem tud semmi okosat kihozni.

- Bolond beszéd! Legutolsó írásai a legjobbak!

- Én is azt mondom. De lehet hogy az öreg úr megérzett valamit. Mit gondolsz igen?

Fleur megfordult és a válla mögé, ura arcába nézett. Nem! Ügy nézett rá ez arc, ahogy mindig szokott, nyílt, gondtalan, kissé faunos pillantással, gyors ajakkal, hegyes füllel és remegő cimpával.

Fleur lassan felelte:

- Ha maga nem tudja, akkor ki tudná!

Szuszogás szakította meg Michael válaszát. Ting-a-ling állott közöttük, alacsony, hosszúkás, két végén kissé magasuló testével s fekete orrát feléjük fordította. «Családfám igen hosszú, szinte ezt mondotta, de a lábaim igen rövidek, vajon mi lehet az oka?»

Harmadik fejezet
Muzsika

Nagy s vezérlő elvükhöz képest Fleur és Michael Mont megjelentek Hugo Solis hangversenyén, nem mintha élvezetet vártak volna tőle, hanem mert ismerték Hugót. Azonkívül tudatában voltak annak, hogy Soltis, ez a holland-orosz vérű ánglius ember azok közé tartozik, akik jogaiba visszaállítják az angol muzsikát, a dallam és ritmus börtönéből tágas és teres szabadságba vezetik, miközben irodalmi és mennyiségtani szépségekkel feldíszítik. Sohasem jöhetett el az ember olyan hangversenyről, amelyet ez iskolának egyik vagy másik tagja rendezett, anélkül hogy ezt a szót ne használta volna: «Érdekes!» E helyreállított angol muzsika kíséretére aludni szinte lehetetlennek bizonyult. Fleur, aki pedig a hétalvók közé tartozott, meg se próbálta. Michael ugyan megkísérelte, de később azt panaszolta, hogy olyan volt, mintha az ember a liége-i vasúti állomáson szundított volna egyet. Ez este a középső sorban a két szélső ülés volt az övék, amelyre Fleurnek szinte természetes elővételi joga volt. Hugo és többiek jól látták ezt a helyet és tudomásul vehették mint foglalja el a Mont házaspár az angol zene restaurációs mozgalmából őt megillető üléseket. Innen könnyű szerrel lehet kiosonni az előcsarnokba és oldalszakállas szakértőkkel egyetértőn megállapítani, hogy a hangverseny nagyon «érdekes», avagy az arany cigaretta szelencéből, Imogen Cardigan házassági ajándékából kiszedni egy cigarettát és egyet-kettőt szippantani.

Hogy az igazat becsülettel megváltjuk, Fleurnek természetes érzéke volt a ritmus iránt s ennek köszönhette azt a kínos feszültséget, amelyet e hosszú és «érdekes» passage-ok alatt érzett, amelyek szinte a szerző felemelkedését és visszazuhanását jelképezték tüskékkel borított fekhelyére. Fleur titokban szerette a melódiát és a tudat, hogy ezt lehetetlen bevallania, a nélkül, hogy el ne veszítené Solstis, Baff, Birdigal, Maclewis, Clorane és egyéb angol muzsikusok barátságát, gyakran erős próbára tette a természetét, amelyben spártai hajlandóságok lakoztak. Még Michaelnek se vallotta be, s különösen erős volt a kísértés, mikor férje az emberek iránti természetes tiszteletlenségével, amelyet még jobban felfokozott benne az élet a fronton és egy könyvkiadó cég irodájában, ilyeneket dünnyögött: «Elég lesz öregem, gyerünk tovább! Vagy «Anyukám, ezt rosszabbul nem lehetett volna megcsinálni! különösen azért is, mivel tudta, hogy Michael, akiben erősebb az irodalmi hajlandóság és a talpa nem viszket annyira a tánc után, igazán jobban ért az ilyesmihez mint ő.

Solstis szerzeményének első része "Phantasmagoric Piemontesque", amelynek a kedvéért eljöttek, lassú vonós résszel kezdődött.

- Hah! - súgta Michael hangja Fleur fülébe. Három bútordarabot húznak végig egyszerre a padlón.

Fleur akaratlan mosolyából hirtelen kivillant, miért nem volt számára elviselhetetlen ez a házasság. Michael mégis csak drága fiú! Ragaszkodó és játékos, hűséges és tréfás s ezzel megindította és megcirógatta a szívet, amely másé volt, még mielőtt néki ajándékoztatott volna. Cirógatás nélkül unalmas lett volna a megindítás, viszont megindító érzelem híján a cirógatás egyedül bosszantó. E pillanatban különösen előnyös formában mutatkozott meg Michael.

Tenyerét térdeire támasztotta, füleit hegyezte, szeme a Hugó iránti hűségtől szinte megüvegesedett, nyelve hegye kissé kinyomta arcát s úgy figyelte a muzsika első ütemeit, hogy Fleur valósággal csodálta. «Érdekes» muzsika kétségtelen s ezzel Fleur a kifelé figyelés és belső töprengés állapotába merült, amely mostanában olyan megszokott dolog volt nála. Odaát ül L. S. D., a nagy drámaíró, akit egyelőre még nem ismer. Szinte rettentő a képe amint felálló hajzattal ül a helyén. S Fleur lelki szemével elképzelte, mint fog festeni kínai szalonjának rézpadmalyán. S az ott - igen! Gurdon Minho! Elképzelhetetlen, hogy ilyen modern előadást végighallgasson. Az arcéle valósággal római, az Auréliusok korából való! Végigsiklott a szeme ez antik arcon azzal a megnyugtató érzéssel, hogy holnap ilyenkorra már a gyűjteményében fog szerepelni, sorra vette arcról-arcra az egész gyülekezetei, nem akart kihagyni egyetlen jelentős arcot se.

A «bútorhuzigálás» hirtelen elhallgatott.

«Érdekes!» jegyezte meg a háta mögött egy hang. Aubrey Greene! Simán hátrafésült selymes szőke haja és zöld szeme mögül kisugárzó csalóka, mondhatni holdsütötte mosolya mindig azt az érzést fakasztotta Fleurben, hogy ez az ember egyre közelébb «férkőzik» hozzá. De hiszen csak grafikus!

- Igen, ugye?

S ezzel tovább gördült. Maradhatott volna ugyan még egy kis ideig, hiszen mindjárt Birdigal dalai következnek, s más már nem jöhet ide hozzá! Jön is már az énekes, Charles Powls! Milyen kövér és öntudatos ember, cipeli a zongorához a kis Birdigalt.

A kíséret elragadó, kedves és dallamos.

A kövér, öntudatos ember énekelni kezd. Menynyire elüt a dal a kísérettől. Minden hangja szinte beledöf a hallgató hashártyájába s szinte mennyiségtani pontossággal akadályozza meg, hogy élvezze a muzsikát. Birdigal biztosan attól féltében írta ezt a dalt, hogy valaki «vokális»-nak találja mondani. Vokális! Hangzatos! Fleur tudta, milyen ragadós ez a szó; mint a bárányhimlő, úgy szaladna végig az egész társaságon s Birdigal megszűnne élni. Szegény Birdigal! De azért ez is érdekes. Csak, ahogy Michael szokta mondani: «Te jó Isten!»

Három dal! Powls nagyszerű volt, hűséges! Egyetlen hangot se hallatott, amely zene gyanánt hangzott volna! Fleur lelke Wilfridhez röppent. Valamennyi fiatal költő között egyedül róla ismerték el azt, hogy van valami mondani valója. Olyan pozíciót adott ez neki - mintha nem az irodalomból, hanem egyenest az életből tört volna előre. Azonkívül a háborúban is elkövetett egyet-mást. Lord Mullyonnak a fia, s talán a Mercer díjat is megkapja a «Copper Coin»-ért. Ha Wilfrid elhagyja őt, az égről, mely rézpadozatja fölé boltosul, lehull egy csillag. Nincs joga ahhoz, hogy itt hagyja őt a pácban. Meg kell tanulnia, hogy ne legyen túl heves, ne gondoljon testi dolgokra! Nem! Nem tűrheti, hogy Wilfrid elillanjon mellőle, de azt sem, hogy életébe zokogtató dolgok vonuljanak, perzselő szenvedélyek, zsákutcák, elkésett szerelmek. Belekóstolt ebbe is s az eltompult fájdalom még mindig óva intette.

Birdigal hajlongott előttük s Michael így szólt: «Gyerünk ki egy szippantásra. A következő szám öreg vacak!» Ó! Beethoven! Szegény öreg Beethoven! Szörnyen elavult, pedig hogyan tudja élvezni az ember!

A folyosón és hátul az étteremben nyüzsgött az új muzsika sok híve. Élénk, de kissé eltorzult arcú fiatal nők és férfiak mondogatták egymásnak e szót «érdekes». Kissé tömörebb testalkatú férfiak, akik nyugalomba vonult ökölvívókhoz hasonlítottak, elállták a közlekedés útját. Fleur és Michael kissé beljebb vonultak, a falhoz támaszkodtak és cigarettára gyújtottak. Fleur kényesen szívta a magáét, parányi cigaretta volt, finom borostyánszipkában. Mintha inkább csodálná a kéklő füstöt, mintsem okozná - az effajta gyülekezeteken kívül is vannak még zártkörű társaságok, amelyekkel érdemes foglalkozni, sohasem tudhatja az ember, kivel találkozhat! Az a társaság például, amelyben Alison Charwell él, irodalmi és politikai klikk, katolikus ízlésű, de ahogy Michael mondogatni szokta: «Megvannak győződve arról, akár egy orvosi társaság, hogy rajtuk kívül nincs jó társaság a földön. Csak el kell olvasni, hogyan írják egymásról az emlékirataikat!» Fleur úgy érezte mindig, hogy bizonyára elítélik azt a nőt, aki nyilvános helyen cigarettára gyújt. Bár óvatosan a képrombolókkal is barátkozott, Fleur sohase felejtette el, hogy lábai legalább is két világban állnak. Amint itt állott s mindenkit észrevett, jobbra is, balra is, szemben, a fal tövében meglátott valakit, akinek arcát eltakarta előle a hangverseny műsora. - Wilfrid, gondolta magában, s nem akar engem észrevenni! - Dühösen, mint a gyermek, akitől egy fillért elcsentek, így szólt:

- Ott áll Wilfrid! Hívd ide Michael!

Michael átment a túlsó oldalra s megérintette barátja karját. Desert arca bosszúsan tűnt elő a műsor mögül. Fleur látta mint von vállat, megfordul és eltűnik a tömegben. Michael visszajött.

- Wilfridnek rossz estéje van, azt mondja, nem használható emberi társaságban, furcsa öreg fiú!

Milyen tompa a férfiak esze járása! Mivel Wilfrid a legjobb barátja, Michael nem lát semmit; még szerencse, hogy így van. Hát majd meglátja! - gondolta Fleur. S hangosan így szólt:

- Fáradt vagyok Michael, menjünk haza.

Michael karja Fleur keze alá siklott.

- Sajnállak anyukám, gyerünk!

Egy percre megálltak az üres előcsarnokban s onnan nézték Woomant, a karmestert, amint zenészei felé fordult.

- Odanézz, szólt Michael, akár egy madárijesztő, amelyet egy olasz parasztház ablakán kiakasztanak, keze-lába kitömve röpköd! Nézd meg azt a Frapkát a zongora mellett, zavaros egy barátkozás lesz ez 1

Furcsa hang ütötte meg fülüket.

- Becsületemre mondom melódia! - szólt Michael.

A teremszolga halkan súgta feléjük: - Be vagy ki uram, mert be kell tennem az ajtót. Fleur szeme előtt elsuhant L. S. D. arca, amint egyenesen ült a helyén, akár a haja, amely mereven állott a fején, s behunyt szemmel. Az ajtót becsukták, egyedül állottak az előcsarnokban.

- Várj meg itt szívem, amíg egy járművet kerítek.

Fleur a szőrmegallérba fúrta az állát. Keleti szél fútt és hűvös volt. a levegő.

Egy hang szólalt meg a háta mögött.

- Nos Fleur, elutazzam-e vagy sem?

Wilfrid! Gallérját a füléig felhajtotta, cigaretta az ajkai között, zsebében a keze s a szeme sóvár.

- Maga igazán ostoba, Wilfrid!

- Ahogy parancsolja. Elutazzam-e vagy se?

- Ne! Vasárnap reggel tizenegykor a Taté képtárban. Majd megbeszéljük!

- Convenu! - S már el is tűnt.

Csak mikor így hirtelen magára maradt, érezte meg Fleur a valóság első rohamát. Vajon Wilfrid tényleg szelídíthetetlennek bizonyul-e? Kocsi gördült a bejáró elé, Michael intett, Fleur beszállt.

Mikor a kocsi egy szenvedélyesen megvilágított fiatal hölgyekkel teli kirakat előtt hajtott el, amely az érdeklődő londoni emberiségnek a párizsi ruhátlanság bájait mutatta be, Fleur érezte, mint hajlik fölébe Michael. Ha továbbra is maga mellett akarja tartani Wilfridet, akkor kedves kell legyen Michaelhez. De azért mégis:

- Nem muszáj hogy éppen a Piccadilly Circuson csókolj meg, Michael!

- Bocsáss meg drágaságom, egy kissé elsiettem, mert a Partheneum előtt volt szándékomban.

Fleurnak eszébe jutott, hogy nászútjuk első két hetében Michaelnek egy spanyol kereveten kellett aludnia s hogyan ragaszkodott kezdettől kezdve ahhoz, hogy Fleurnek nem szabad egy fillért sem költenie, de viszont tűrnie kellett, hogy Michael azt vegye meg neki, ami jól esik, ámbár Fleurnek háromezer font volt az évi jövedelme, míg a férjének csak ezerkétszáz, hogy milyen ideges volt, amikor Fleur meg volt hűlve s hogy teára mindennap hazajön. Igen, drága egy fiú! De vajon megszakadna-e Fleur szíve, ha holnap Keletre vagy Nyugatra utaznék?

Amint férje mellére bujt, maga is meglepetve konstatálta saját cinizmusát.

Az előcsarnokban egy papírra vetett telefoni üzenet várta : «Kérem mondja meg Mrs. Montnak, hogy Mr. Gurding Minner eljön. Lady Alison.»

Ez megnyugtató! Hamisítatlan régiség! Felgyújtotta szobájában a lámpát, és egy percig csodálkozva megállóit. Igazán csinos. Halk szuszogás hallatszott a sarokból; Ting-a-ling barna szőrzetével úgy feküdt a fekete bársonypárnán, mint egy miniatűr kínai oroszlán, tisztán, zárkózottan, felfrissülve a park kerítésével való esti közösködéstől.

- Látlak, szólt Fleur.

Ting-a-ling meg se mozdult, fekete szemével figyelte, amíg úrnője levetkezett. Mire Fleur a fürdőszobából bejött, Ting-a-ling ismét gombolyaggá gubbaszkodott. Fleur ezt gondolta: Furcsa! Honnan tudja, hogy Michael nem jön be?

S aztán bebújt átmelegedett ágyába, maga is összegubbaszkodott és elaludt.

De az éjszaka közepén szokása ellenére felébredt. Kiáltás hangzott, hosszú, ijesztő, elnyúlt kiáltás, valahonnan a folyó felől, a mellékutcák nyomortanyáiról, emlékeket ébresztett, sajgó, fájó emlékeket nászútjáról, lent Granada tetői terültek, feketén s csontszínűen, aranyszínekben, az éjjeli őr kiáltása jutott eszébe s a vers, Jon levelében:

Síró éjjeli hang ott lent, a sötéten alvó.
Csillagos ég alatt, ó-spanyol városban
Miért sír e hang, e tiszta s szorongón csengő?
Éjjeli őr csupán, örök dalát ki dalolja?
Tán csak szimpla utas, ki a holdnak önti szívét?
Nem! Távol szerelme után zokog ott lent a sebes szív,
Nem kiált egyebet: Meddig még? Meddig?

Kiáltott valaki, vagy álmodta talán? Jon, Winifred, Michael! Minek is az embernek a szív!?

Negyedik fejezet
Vacsoráznak

Lady Alison Charwell, született Heathfield, Campden első grófjának leánya és Lionel Charwell, királyi tanácsosnak, Michael meglehetősen fiatal nagybátyjának a felesége, bájos angol asszony volt, aki abban a körben növekedett, amelyet általában a jó társaság színe-javának tartanak. Tele ésszel, erővel, ízléssel és pénzzel, a politikus és jogászősöktől örökölt kék vér forrasztotta egymáshoz e kör tagjait, függetlenül a Snook-Klubtól és az előkelő származásúak szürke gyűlhelyeitől. Vidám volt ez a kör, elragadó, kényelmes és szabad, de Michael szerint "kapaszkodó, elavult társaság, értelmi és esztétikus szempontból egyaránt, de ezt ők soha fel nem értik. Azt hiszik, ők a társadalom teteje, gyors eszűek, egészségesek, modernek, jól neveltek, és értelmesek, el se tudják képzelni, hogy van hozzájuk fogható. De első pillantásra meglátszik, hogy a képzeletük hiányos. Valóságos teremtő energiájuk elfér egy tenyérben. Nézze meg a könyveiket, - valahány valamiről szól - bölcseletről, spiritualizmusról, költészetről, horgászatról, önmagukról, még a szonettjeik is elszáradnak, mielőtt huszonötödik esztendejüket betöltenék. Mindent ismernek csak azt az emberiséget nem, mely körükön kívül áll. Pedig hogyan dolgoznak, teljes erővel, kénytelenek is, hiszen nincs a földön senki, aki észben, erőben és ízlésben felvenné velük a versenyt. De egyre egy s ugyanazt a kört tapossák a saját istenáldotta társaságuk határain belül. Mivel ez jelenti számukra a világot, ami, igaz, rosszabb is lehetne. A saját aranykorukra szabadalmat váltottak, de ezt az aranykort a háború óta kissé kikezdte az idő."

Alison Charwell csillogó szellemével, elvarázsló modorával szabadon és kényelmesen élt e körben és ennek a világnak; Fleurtől egy kőhajításnyira, olyan művésziesen megépített házban, amelynek kevés párja volt Londonban. Negyven éves kora és három gyermeke ellenére szépsége javát még megőrizte, bár ez a szépség a testi és lelki igénybevételtől kissé elfinomodott. Némiképp lelkesedő természetű lévén, szerette Michaelt, furcsa, éles nyelve dacára is és így házassági kalandja az első perctől fogva érdekelte. Fleur kecses kis nő, gyors és természetes észjárású, ez az új húgocska megérdemelte, hogy ápolja őt. Fleur alkalmazkodó volt ugyan és simulékony természetű, mégis furcsa módon szelídíthetetlennek bizonyult, továbbra is izgatta Lady Alison kíváncsiságát, aki mindeddig csupán kiválasztott szellemek társaságában mozgott s bizonyos izgalmat lelt abban, hogy, Fleur szalonjának rézpadlóján érintkezzék az Új Korral. Olyan tiszteletlenséggel találkozott itt, amely, bár nem vette túlságosan komolyan, mégis felkorbácsolta a szellemét. Ebben a szalonban szinte elmaradt léleknek érezte magát. Határozottan izgató volt.

Miután Fleur telefoni kérelmét meghallgatta, felhívta Gurdon Minhot, a regényírót. Ismerte, bár nem túlságosan közeiről. Mintha senki ennek az embernek nem lett volna a bizalmasa, barátságos volt, udvarias és hallgatag, de meglehetősen zárkózott és szigorú. Viszont zavarba ejtő volt a mosolya, néha ironikus, néha barátságos. A könyvei hol maróak voltak, hol érzelgősek. Mindkét okból divatos volt leszólni őt, bár úgy látszott, még mindig a világon van.

Lady Alison felhívta Fleurt. Vajon nem jönne-e el vacsorára fiatal unokaöccsének, Michael Montnak házába, hogy az ifjabb nemzedékkel találkozzék? A válasz meglehetősen szívesen hangzott.

- Szívesen! Teljes díszben vagy elég a szmoking?

- Maga igazán nagyon kedves, nagy örömet szerez nekik. Azt hiszem, teljes díszben. Házasságuk második évfordulója lesz. - Visszaakasztotta helyére a hallgatót s magában ezt gondolta: «Biztosan könyvet ír róluk!»

Felelősségének tudatában Lady Alison korán érkezett.

Férje az ügyvédi kamarában volt nagy vacsorán, úgyhogy a lady nem hozott magával egyebet, csak kalandos várakozást, jólesőt a nap után, amelyet azzal töltött, hogy a Snook Klub határozatát beszélte meg az ismerőseivel.

Miután letelepedett a zöld kanapéra, így szólt:

- No, te kedves kis állat, megismersz-e végre engem is?

Ting-a-ling csillogó fekete szeme, mintha ezt felelte volna: - Tudom, hogy maga fel-felbukkan itten, a legtöbbel így vagyok. Semmi újat nem várok a jövőtől.

Lady Alison hosszan elgondolkozott: - Az új nemzedék! Vajon kívánja-e, hogy a saját leányai is soraiba tartozzanak? Szívesen megbeszélné ezt a kérdést Mr. Minhoval, - a háború előtt egy ízben Beechgrovesben kedvesen elbeszélgettek erről. Kilenc esztendővel ezelőtt - Sybil akkor csak hat, Joan pedig négy, éves volt. Múlik az idő, változnak a dolgok! Új nemzedék! S vajon mi a különbség? "Azt hiszem, bennünk erősebb volt a hagyományok tisztelete!" szólt halkan magában Lady Alison. Halk zörej hallatára felütötte a szemét, amely eddig saját lábainak szemléletébe merült. Ting- a-ling csöndesen csóválta a farkát a kandalló előtti szőnyegen, mintha tapsolna. A háta mögött pedig Fleur hangja szólalt meg:

- Well, drágám, szörnyen elkéstem. Borzasztó kedves volt tőled, hogy megszerezted Mr. Minhot. Remélem, hogy a többiek tisztességesen fognak viselkedni. Mindenesetre kettőnk közé ültettem, fönt tartjuk az asztalfőn, Michaelt pedig az asztal végére száműzöm Pauline Upshire és Amabel Nazing közé. Tőled balra Sibley ül, tőlem jobbra Aubrey, aztán Nesta Gorse és Walter Nazing, velük szemben Linda Frewe és Charles Upshire. Tizenketten leszünk. Ismered valamennyit. Ó és azzal ne törődj, hogy Nesta meg a Nazingek két fogás között is cigarettára gyújtanak. Amabel biztosan megteszi. Virginiából való s ez a szokás csak reakció. Remélem, némi ruha lesz rajta! Michael azt mondja, hogy csak tévedésből szokott felöltözve megjelenni, de ma, mikor tudom, hogy Mr. Minho is itt lesz, kissé idegessé tesz ez a szokása. Láttad Nesta tréfás jelenetét a «Bouquet-ben?» Rettentő mulatságos! L. S. D. van benne kipécézve! Ting, édes kicsi Tingem, te is itt akarsz maradni s látni akarod a vendégeimet? Akkor szívem, gyere ide fel, mert különben eltaposnak. Ugye, milyen kínai? Tökéletessé teszi a szobát.

Ting-a-ling egy almazöld párna közepén elnyújtózva, orrát a lábaira fektette.

- Mr. Gurding Minher.

A híres regényíró sápadtan és nyugodt arccal belépett. Miután megszorította az elébe nyújtott két kezet, Tingre nézett és így szólt:

- Milyen kedves? Hogy van, fiatal barátom?

- Ting-a-ling meg se mozdult. A hallgatása szinte ezt mondotta: «Sir, úgy látszik közönséges angol kuvasznak tart engem!»Mr. and Mrs. Walter Nazon, Miss Lenda Frow...

Amabel Nazing jött be elsőnek, tiszta alabástrom gyanánt csillogott a felsőteste a szőke hajától lefelé a derék vonaláig, teljesen csupasz háta ragyogott és selymesen tündökölt két lábszára, térdtől a szikrázó cipőkbe bujtatott lábának ujjáig. A kitűnő regényíró öntudatlanul is abbahagyta a barátkozást Tinggel.

Walter Nazing, aki lélekben messzire járt a felesége előtt, keskeny kis fehér gallért viselt a nyaka körül, amely a fekete ruha tengerében majdnem elmerült; arca száz év előtt élt arcok mintájára volt formálva s kissé hasonlított Shelley-hez. Irodalmi termékei néha a híres bárd verseire emlékeztettek, néha pedig Marcel Proust prózai írásaira. «Ah, ah!» szokta róla Michael mondani.

Linda Frewe, akit Fleur nyomban bemutatott Gurdon Minhonak, írónő volt, de sohasem akadt még a szalonjában két ember, aki egy véleményen lett volna munkáinak értéke felől. írásai felől - «Apróságok» és a "Megdühödött magántanár", volt a címük - nagyon eltérő volt az emberek véleménye. Voltak, akik lángésznek tartották, mások hülyének s könyvei körül sűrűn támadt fel érdekes vita, vajon a kezdődő őrület emeli-e vagy csökkenti a művészi termékek értékét. Az írónő maga nem sokat törődött bírálóival, ő csak írt!

- Az a bizonyos Mr. Minho? Milyen érdekes! Sohasem olvastam egy művét se!

Fleur riadtan nézett rájuk.

- Még Mr. Minho híres macskáiról se hallott? Pedig milyen gyönyörűek! Engedje meg Mr. Minho, hogy bemutassam Mrs. Walter Nazingnek. Amabel, bemutatom neked Mr. Gurdon Minhot.

- Ó Mr. Minho, milyen nagyon kedves! Pólyás koromtól kezdve vágytam a maga ismeretségére.

Fleur hallotta, amint a regényíró csöndesen így felelt:

- Bár később vágyott volna! s aztán kétkedő lélekkel felállott, hogy Nesta Gorset és Sibley Swant fogadja, akik úgy jöttek be, mintha egy fedél alatt élnének. L. S. D. fölött vitáztak, Nesta a pártját fogta, bátor önbizalma miatt, Sibley pedig azt erősítgette, hogy a szellemesség a restauráció után kihalt Angliában, már pedig ez az író nagyon is él!

Michael jött be nyomban utánuk Upshire-ékkel és Aubrey Greennel, akivel a hallban találkozott. A társaság teljes volt.

Fleur a tökéletes dolgok barátja volt, ez az este pedig kísértetiesnek indult. Vajon sikerül-e? Minho első pillantásra a társaság legkevésbé ragyogó tagjának bizonyult, még Alison is ügyesebben csevegett. Pedig olyan finom a koponyája. Fleur remélte, hogy nem fog túl korán eltávozni. Szinte bizonyos, hogy abban a pillanatban, amikor beteszi maga mögött az ajtót, valaki kijelenti: «Ásatag lény!» vagy «Kövér és kopasz». Meghatóan kellemes volt a modora, mintha a társaság kedvét keresné vagy legalább azt, hogy ne nézzék le túlságosan. Pedig biztosan több lakik benne, mint amennyit így első hallásra kiérez belőle az ember. A rák után, mintha Alisonnak és a többieknek is az ifjúságról próbálna előadást tartani. Fleur csak fél füllel figyelt oda.

- Az ifjúság úgy érzi... az élet főfolyama... nem adja meg, amit kíván. A múlt és a jövő szinte dicsfénnyel van övezve... Igen!... Korunk élete éppen mostanában nem földi élet... Nem... Egyetlen vigasztalásunk, hogy idővel éppoly avult lesz minden írásunk, mint Congreve, Sterne és Defoe írásai... s így majd csak ránk kerül megint a sor... Miért? Mi az, ami kihajtja őket a fősodorból? Talán a csömör..., az újságok..., a fényképek... Nem látják magát az életet, csak a másolatát, gép csinálta tükörképét, s mindez fakónak látszik szemükben..., színtelennek, üzletesnek... Az ifjúság azt mondja «El velük, inkább a múltat vagy a jövőt!»

Megevett néhány sós mandulát s aztán Fleur látta, mint siklik végig szeme Amabel Nazing felső testén. Lent az asztal végén a társalgás úgy folyt akár egy football mérkőzés, a labda egy rúgásnál tovább senkinek se maradt a birtokában. Egyiktől a másikig repült. S minden forduló után valamelyikük kinyújtotta a kezét, felvett az asztalról egy cigarettát s a terítetlen nagy ebédlőasztal fölé kék füstfelhőt bocsátott. Fleur nagyon élvezte spanyol ebédlőjének ragyogását, csempézett padlóját, dússzínű porcelángyümölcseinek csillogását, a székek égetett bőrhuzatát, rézedényeit és apja Goya-képét a mórstílű díván fölött. Fleur pontosan elkapta a labdát, ha hozzá repült, de új fordulót nem kezdett. Tehetsége volt ahhoz hogy mindent egyszerre vegyen észre. "Mrs. Michael Mont tisztelettel bemutatta vendégeinek": Linda Frewe szellemes csapongásait, Nesta Gorse csipkelődéseit és pattintásait, Aubrey Greene holdvilágos csuszamlós sejtetéseit, Sibley Swan felcsapó vágásait, Amabel Nazing csöndes és hűvös amerikai merészségeit, Charles Upshire érdekes történetkéit, Walter Nazing megdöbbentő ellentmondásait, Pauline Upshire bonyolult bíráló szavait, Michael Mont merész kézzel elhajított és eleregetett hurkait és nyilait, még Alison gyors megjegyzéseit és Gurdon Minho hallgatását is - mindezt ő mutatta be, bevezette őket, s figyelő füllel és szemmel kísérte a lapdát, nehogy a földre essék és egy helyben maradjon. Ragyogó este volt - de vajon sikernek mondható-e?

Az almazöld kanapén, mikor az utolsó vendég is elbúcsúzott, s Michael hazakisérte Alisont, Fleurnek eszébe jutott Gurdon Minho mondása: «Az ifjúság nem éri el azt, amit kíván». Ez az élet nincs reánk szabva. «Ugye nem, Ting?» De Ting-a-ling fáradt volt, csak egyik füle rezdült meg. Fleur hátradőlt és felsóhajtott. Ting-a-ling felállott, egyik lábát Fleur ölébe tette és úrnője arcába nézett. "Nézz rám" szinte ezt mondotta. «Nekem semmi bajom. Én elérem azt, amit kívánok, s azt kívánom, amit elérek. E percben azt kívánom, hogy ágyba jussak».

De én nem, felelte Fleur, a nélkül, hogy megmozdult volna.

Akkor végy az öledbe, mondotta Ting-a-ling.

- Helyes, felelte Fleur. Azt hiszem kedves ember, de nem nekem való ember.

Ting-a-ling úrnője csupasz karjai közé telepedett.

Nagyon jól van, mintha ezt mondotta volna. Túlsók érzelgősség s miegyéb találkozik Kínán kívül. Gyerünk!

Ötödik fejezet
Éva

Wilfrid Desert Ő Méltóságának lakása éppen szemben feküdt a Cork Street melletti képkiállítással. Lévén a brit arisztokráciának egyetlen olyan tagja, aki verseket írt, amelyeket kiadásra méltónak tartottak, e lakást inkább félreeső volta, mint kényelmes fekvése miatt választotta. A «fészek» azonban, amelyben lakott, nem volt híján az ízlésnek és fényűzésnek, mely olyan bőven található Anglia nagy, főúri házaiban. Mikor Wilfrid legénylakást bérelt, Lord Mullyonnak, a cornwallisi nemes úrnak hampshire-i kastélyából két nagy szállító kocsival küldötték Londonba a bútorzatot. De Wilfrid ritkán volt e fészkében megtalálható, nyugtalanul csapongó madár volt, aki az ifjabb irodalom körében elfoglalt ritka helyzetét részben e vándorösztönének köszönhette. Ő maga se tudta talán, merre s hol tölti idejét vagy végzi munkáját, ideges lakásiszonyban szenvedett, rettegett attól, hogy valahol sarokba szorítják. Mikor kitört a háború, éppen elvégezte Etont, mikor a háborúnak vége lett, huszonhárom esztendős múlt, soha fiatal ember idősebb korban nem fogott a versfaragáshoz. Barátsága Michaellel a kórházban kezdődött, ellanyhult, aztán hirtelen újból felsarjadt, mikor Michael 1920-ban belépett egy kiadó cégbe s társa lett Danby és Winternek, a Covent Gardenen, Blake Streeten. A reményteljes ifjú könyvkiadó kapkodó lelkesedését Wilfrid versei lángra lobbantották. Pajtáskodó villásreggelik után, amelyek az irodalmi kikötő felé törtető barát versei köré szövődtek, a cég végre engedett Michael sürgető kérelmeinek- Kölcsönös mámorukat, amelyet ez első könyv okozott, melyet Wilfrid írt és amely az első könyv is volt, amely Michael ajánlatára látott napvilágot, Michael házassága alkalmával koronázták meg. Wilfrid volt Michael vőfélye. Ettől fogva Desert sorsát e két emberhez fűzte, már amennyiben bárkihez a maga életét hozzáfűzni tudta s hogy az igazat kimondjuk, csak egy hónapja jött rá maga is, hogy a vonzalom forrása nem Michael, hanem Fleur. Desert sohasem beszélt a háborúról, lehetetlen volt saját szájából hallani a hatást, melyet lelkére gyakorolt s amelyet tán e szavakba lehetne foglalni: Oly sokáig éltem a halál és a borzalom társaságában, olyan kivetkőzött állapotban láttam az embereket, a remény minden fajtáját oly tökéletesen kirekesztettem elmémből, hogy soha többé, még halvány respektust sem táplálhatok szívemben elméletek, Ígéretek, konvenciók, erkölcsi parancsok és elvek iránt. Túlságosan megutáltam az embereket, akik itthon fetrengtek, mialatt én sárban és vérben fetrengtem. Az illúziónak vége. Se vallás, se bölcselet engem ki nem elégít, - szavak, puszta szavak. Az eszem még a helyén van - nem vagyok hálás érette, úgy látom, még szenvedélyre is képes vagyok, még csikorgatom a fogaimat és mosolygok, még lüktet bennem a bajtársi hűség, de valóság-e vagy csak tudatalatti érzés, még nem tudom. Veszedelmes vagyok, de nem vagyok olyan veszedelmes, mint azok, akik szavakkal, elvekkel és elméletekkel s mindenfajta fanatikus hülyeségekkel kereskednek, hogy embertársaik vérévé és verejtékévé változtassák. Egyet köszönhetek a háborúnak, az életet komédiává változtatta szememben. Nevetni kell rajta, egyebet nem tehetünk.

Péntek éjszaka, mikor eltávozott a hangversenyteremből, egyenesen hazasietett a lakására. S miután egész hosszában végigfeküdt egy tizenötödik századbeli kolostori pádon, amelyet a huszadik század pehelypárnái és selymes takarói tettek kényelmessé, keresztbe fonta tarkóján a két kezét s a következő gondolatoknak adta át magát: Ez így semmiképp se mehet tovább. Ez az asszony megbűvölt. Pedig neki az egész nem jelent semmit. Nekem viszont a poklot jelenti. Vasárnap végleg leszámolok az egésszel; Perzsia éppen nekem való hely lesz. Arábia is nekem való, tele van vérrel és homokkal. Ez az asszony képtelen arra, hogy bármiről lemondjon. Hogyan belém akasztotta a horgait! A szeme sugarával, a járásával, hangjának csengésével, a melege, az illata, a színei segítségével. Hogy sutba hajítson mindent? Nem ő! Akkor hát mi legyen? Tovább is lógjak kínai kandallója és kínai kis kutyája körül, sajogjon a szívem és gyötörjön a láz, mert nem csókolhatom meg? Inkább még egyszer beleröpülök a német darazsak kellős közepébe. Vasárnap! Mennyire szeretik az asszonyok kitolni a halál óráját! Szóról-szóra ugyanaz fog történni, ami ma délután történt. - Milyen csúnya dolog, hogy itt hagy engem, mikor pedig a maga barátsága olyan drága nekem? Maradjon itt és legyen az én házi kandúrom, Wilfrid! - Nem, kedvesem, ez egyszer csődöt mond a tudománya!

S mikor vasárnap reggel e fiatal pár olyan véletlenül találkozott ebben a képtárban, amely menhelyet nyitott a brit művészetnek, Éva képe előtt, aki az Éden kertjének virágait szagolgatta, nem volt más jelen a teremben, csak a bomlás különböző fokozatáig jutott hat munkásember, egy őr és egy vidéki házaspár s úgy látszott, ezek egyike sem képes bármit is észrevenni. A találkozás tényleg nem jelentett semmit. Két fiatal ember állott egymással szemben, mind a kettő az illúziókból kivetkőzött osztály tagja s mind a ketten zokszavakat ejtettek a múltra. Deserten, fölényes beszédjén, mosolyán s jól szabott külsején a sajgó szív nem igen látszott meg. Kettőjük közül Fleur volt a sápadtabb és az érdekesebb. Desert sűrűn ismételgette magában: «Csak melodrámát ne, mert különben vége az egésznek!» Fleur pedig ezt gondolta: Ha így féken tudom tartani, mint most, akkor nem veszítem el, mert kellő kirobbanás nélkül nem fog elutazni.

Csak mikor másodszor állottak meg Éva képe előtt, szólalt meg Desert.

- Nem tudom, miért is rendelt ma reggelre ide, Fleur. Mi értelme van annak, hogy így egymás bolondját járatjuk? Én tökéletesen megértem a maga érzéseit. Olyasmi vagyok, mint egy értékes kínai porcellán, amelyet nem akar elveszíteni. De a porcellán nem is olyan értékes, erről van szó, drágám!

- Milyen borzasztókat mond maga, Wilfrid!

- Well, ezzel búcsúzzunk is. Adja a kacsóját.

A szeme - szép szeme volt - sötéten és tragikusan tűzött az asszonyra, mosolygó ajka fölött és Fleur dadogva felelte:

- Wilfrid, én, én magam se tudom. Időre van szükségem. Nem tudom elviselni a gondolatot, hogy maga boldogtalan legyen. Ne menjen el! Talán én, én is boldogtalan leszek. Nem tudom.

Desert agyában felvillant a sötét gondolat: "Nem tud elengedni, nem tudja, hogyan csinálja". De egészen puha hangon felelte: - Fel a fővel gyermekem, két hét múlva túl lesz ezen is. Majd én küldök valamit, hogy felvidítsam. Miért ne utaznék Kínába? Egyik ország olyan, mint a másik! S majd küldök én magának egy igazi Ming-porcelánt, jobb korból valót, mint a mai.

Fleur szenvedélyesen felelte:

- Miért sérteget? Ne tegye!

- Bocsánatot kérek. Nem akarom, hogy haraggal váljon el tőlem.

- Tulajdonképpen mit akar tőlem?

- Ugyan Fleur! Kétszer nem lehet ugyanazt elmondani. Azonkívül meg péntek óta gondolkoztam a dolgon. Nem kívánok semmit Fleur, csak egy áldó szót az útra, áldását és a kezét. Na kérem, adja ide a kezét.

Fleur a háta mögé dugta kezeit. Gyűlöletes szavak! Hűvös vérű, gyűjtögető kis macskának tartja, amely játszik és incselkedik az egérrel, amelyet nem akar megenni.

- Maga azt hiszi, hogy jégből vagyok? - vágta oda Desertnek s fogai alsó ajkába mélyedtek. - Hát tudja meg, hogy nem!

Desert ránézett s a szeme kétségbeesetten izzott. - Nem volt szándékomban a büszkeségét feltüzelni, mondotta. - Hagyjuk Fleur, nincs semmi értelme.

Fleur megfordult és szemét Éva képére szegezte Kihívó arca volt, gondtalan, sóvár, amint kéjesen szívta magába a virágok illatát. Miért ne vessen el ő is minden gondot s ne szakítson le minden virágot, amely útjába akad? Nincs annyi szerelem a világon, hogy egyről is lemondhasson az ember, hogy illatát ne szívja, le ne szakítsa! Megszökjék? Deserttel Keletre utazzék? Ilyen botrányos dolgot nem, nem tehet! De talán...? Nem mindegy? Egyik férfi olyan mint a másik, ha egyiküket se szereti az ember!

Lesütött, fehér és sötét pillájú szemével figyelte Desert arcának kifejezését, látta, hogy merevebben áll, mint a szobrok. Hirtelen kijelentette: - Bolond volna, ha elutaznék! Várjon! S egy szó, egy pillantás nélkül sarkon fordult és kiment s Desertet dobogó szívével otthagyta a sóvárképű Éva előtt.

Hatodik fejezet
«Az öreg Forsyte meg az öreg Mont»

Mikor Fleur felkavart lélekkel elsietett, kevés híján nem a lábára hágott egy nagyon ismerős alaknak, aki elborult s aggódó arccal állott egy Alma-Tadema kép előtt, mintha a piaci árak hullámzásán elmerülten gondolkoznék.

- Apám! Te itt vagy a városban? Gyere hozzánk ebédre, sietnem kell haza.

Karjába öltve karját, óvatosan közé és az Éva kép közé került s úgy vezette kifelé, azon töprengve: «Vajon meglátott-e bennünket?

- Van elég ennivaló otthon? - dörmögte Soames.

- Ó, bőven!

- Ti asszonyok mindig ezt mondjátok. Ebben a szélben, ilyen kivágott ruhában! Én igazán nem tudom.

- De kedvesem, én tudom.

A szürke szem gyönyörködve nézett végig Fleuron tetőtől-talpig.

- Mit keresel te itt? - kérdezte aztán. S Fleur fellélegzett: Hála Istennek, nem látott. Sohase kérdezné, ha látott volna. S így felelt a kérdésre:

- Engem is érdekel a művészet drágám, csakúgy, mint téged.

Én a nagynénédnél szállottam meg, a Green Streeten. Ez a keleti szél megfogta a májamat. Hogy van az... hogy van Michael? - Ó, nagyon rendben van, egy kissé macskajajos. Tegnap este vendégeink voltak.

Persze. A házassági évforduló! A Forsytek realizmusa megmozdult benne is s mélyen a leánya szemébe nézett. Aztán felöltője zsebébe nyúlt és így szólt:

- Ezt neked hoztam.

Fleur egy lapos csomagot pillantott meg, mely rózsaszínű selyempapírba volt burkolva.

- Mi az, kedvesem?

De Soames visszatette a zsebébe.

- Majd otthon megnézed. Van valaki ebédre?

- Csak a baronet.

- Az öreg Mont! Ó, Istenem!

- Talán nem szereted az öreg Montot?

- Hogy szeretem-e? Nem egyezünk meg semmiben!

- Pedig azt hittem, abban megegyeztek, hogy szidjátok a dolgok jelen állapotát?

- Ő egy öreg reakciós!

- S te mi vagy, drágaságom?

- Én? Hát mi legyek Én?! - Ezzel a kérdéssel hű maradt begombolkozott politikájához, amelyet, minél inkább öregedett, annál inkább tartott az értelmes ember egyedül helyes magatartásának.

- S hogy van anya?

- Jól néz ki. Most nem igen látom. Ott van nála az édes anyja s együtt kószálnak.

Soha Madame Lamotte-ot nem emlegette úgy, mint Fleur nagyanyját; minél kevesebb dolga van a leányának a francia rokonsággal, annál jobb.

- Ó, - szólt most Fleur. Itt van Ting meg egy macska. - Ting-a-ling, akit kihoztak egy kis déli sétára s akit egy szíjnál fogva a szobalány vezetett, szörnyűket horkantott s mindenáron felkapaszkodni igyekezett egy kerítésre, amelyen egy csupa hát és szem, fekete macska gubbasztott.

- Adja ide nekem, Ellen. Gyere anyukával, drágám!

Ting-a-ling ment is, de csak azért, mert nem tudott maradni s hörögve és szuszogva forgolódott egyre hátrafelé.

- Szeretem, ha ilyen természetes! szólt Fleur.

- Kidobott pénz az ilyen kutya - jegyezte meg erre Soames. Egy buldogot kéne venned, s lent tartani az előcsarnokban. Se szeri, se száma a betöréseknek mostanában. A nagynénéd ajtajáról lelopták a csöngőt!

- Nincs az a csöngő, amelyikért Tinget odaadnám.

- Majd meglátod, hogy még őt is ellopják, nagyon divatos fajta.

Fleur kinyitotta háza ajtaját. - Ó, - mondotta, mikor beléptek, - az öreg Mont már itt van.

Egy ragyogó kalap pihent a márvány almáriumon, Soames ajándékán, melynek az volt a rendeltetése, hogy ruhaneműket őrizzen és molyokat elriasszon. Kalapját a másik mellé letette, s aztán elnézte őket Soames. A különbséget a kettő között. A két kalap olyan hasonló volt, hogy szóval ki se lehet fejezni, mind a kettő magas, egyenes és ragyogó s mindkettő ugyanattól a cégtől való. Soames újból hordta a cilinderét, miután 1921-ben az általános sztrájk és a bányamunkások sztrájkja csődöt mondott, mert ösztöne azt súgta, hogy a forradalom veszélye immár tekintélyes messzeségbe távolodott.

- No, itt van ez a dolog - mondotta és kivette zsebéből a rózsaszínű csomagot. Nem tudom ugyan, hogy mit kezdesz vele, mindenesetre elhoztam.

Érdekesen megfaragott és színezett opál volt, apró briliánsok koszorújától övezve!

- Ó, - így kiáltott fel Fleur - milyen gyönyörű!

- Vénusz a habokon vagy ilyesvalami, dörmögte Soames. - Nem mindennapi. De csak erős világításban érvényesül.

- Milyen bájos. Mindjárt felveszem.

Vénusz! Ha apja tudta volna! Hamar átölelte karjaival apja nyakát, hogy elrejtse feltámadó zavarát. Soames szokása szerint csöndben tűrte, hogy leánya arcát az ő simára beretvált arcához dörgölje. Miért mutogassa, mennyire szereti, mikor mind a ketten tisztában vannak, hogy az apa érzelmei kétszer olyan erősek, mint a leányéi?

- Vedd csak fel, - mondotta Soames - hadd lássuk, hogy fest.

Fleur a régi, lakkos keretű tükör előtt feltűzte az ékszert. - Gyönyörű. Köszönöm, kedvesem. Igen, a nyakkendőd nem csúszott el. Nekem tetszik ez a fehér szegély a mellényeden. Minden fekete ruhádhoz ilyet kéne viselned. Most pedig gyerünk. - S magával húzta a kínai szalonba. A szobában nem volt senki.

- Az öreg úr biztosan fent van Michaelnél s az új könyvéről beszélgetnek.

- Az ő korában még ír? - kérdezte Soames.

- De apuskám, hiszen egy évvel fiatalabb náladnál.

- De én nem írok. Nem vagyok olyan bolond. Szereztél-e újmódi barátokat közben?

- Csak egyet, Gurdon Minhot, a regényírót.

- Szintén az új iskola híve?

- Szó sincs róla! Biztosan hallottál már Gurdon Minhoról, hiszen olyan öreg, mint a templom- tornya.

- Nekem valahány van, mind egyforma, dörmögte Soames. - Legalább jó híre van?

- Azt hiszem nagyobb az évi jövedelme, mint a tiéd. Szinte klasszikus számba megy már, csak az hiányzik még, hogy meghaljon.

- Majd megveszem egyik könyvét és elolvasom. Mi is a neve?

- Kérdd a könyvkereskedésben Gurdon Minhotól «A nagy halak és a kis halak» című könyvet. Nem felejted el, ugye? Már jönnek is! Michael idenézz, mit kaptam apától!

Megfogta a férje egyik kezét és a nyakán csillogó opálhoz emelte. «Hadd lássák mind a ketten, gondolta, milyen jóban vagyunk». Bár apja nem látta őt Wilfrid társaságában a képtárban, Fleur lelkiismerete mégis azt mondotta ('Alapozd meg a jó híredet, mert nem tudhatod, hogy a közeljövőben mennyi segítségre lesz szükséged.

S a szeme szegletéből figyelte a két öreget. A két öreg, «Old Mont» és «Old Forsytes, mert Fleur tudta, hogy apósa így nevezi apját, ha Michaellel beszél róla, mindig nevetésre ingerelte Fleurt, bár maga se tudta, miért. A baronet mindenről tudott, de a tudása pompásan volt bekötve és szigorú kiadás kereteibe zárva, egy lélek kereteibe, amelyet a tizennyolcadik század szabott meg. Fleur apja viszont csak azt tudta, ami javára szolgált, de ez a tudás nem volt bekötve és nem volt semmiféle korlátnak alávetve. Késő Viktoriánus volt, ez tény, de azért nem vetette meg, hogy későbbi korokból is ne húzzon hasznot. Az «Öreg Mont» a hagyományokban hitt, az Öreg Forsyte semmiben. Fleur éles szemével rég felismerte ezt a különbséget, amely apja javára szólott. Viszont az Öreg Mont beszédje sokkal modernebb volt, gyors, kacsintgató, sima s teli értékes információval, míg az Öreg Forsyte beszédje szűkszavú volt, tényékhez ragaszkodó. Igazán nehéz megmondani kettejük közül, melyik a szebb múzeumi példány; mind a kettő olyan jó karban van!

Kezet nem igen fogtak, Soames csak az időt emlegette. S szinte minden halogatás nélkül estek neki mind a négyen a vasárnapi ebédnek, amelyet Fleur ereje végső megfeszítésével végre kivetkőztetett minden összefüggéséből a brit nemzeti jellemmel. Az ebéd tengeri ráksalátából, csirke rizottóból, rumos omlettből és gyümölcsből állott, mely igyekezett a lehetőséghez képest spanyolosan festeni.

- A Tate képtárban voltam - jegyezte meg Fleur. Igazán megható hely.

- Megható? - kérdezte Soames orrát szippantva.

- Fleur ezt úgy érti, sir, hogy a régi angol művészetnek ennyi termékét látni egy helyütt, olyan, mintha csecsemő kiállításon járna az ember.

- Ezt én nem értem - felelte Soames mereven, van ott egy-két kitűnő munka.

- Csak nem felnőtt munka, sir?

- Ó ti fiatalok, ti ezt a mai eszeveszett ügyeskedést érett művészetnek tartjátok.

- Michael nem ezt akarta mondani, apa. Az tagadhatatlan, hogy az angol művészetnek még nem nőtt ki a bölcsességfoga. Ezt első pillantásra meglátja az ember, ha összehasonlítja az angolt akármelyik kontinentális festészettel.

- Hála Istennek, vágott közbe Sir Lawrence. Ez ország művészetének a szépsége az ártatlansága, Mi vagyunk a politikában a legöregebb és a művészetben a legifjabb országa Európának. Mi a maga véleménye, Forsyte?

- Turner nekem elég öreg és elég bölcs is! - felelte Soames kurtán. - Eljön kedden az igazgatósági ülésre?

- Kedden? Kedden végigvadásszuk a kis erdőnket, ugye, Michael?

Soames bosszúsan dörmögött. - Én későbbre hagynám - mondotta aztán. - Az évi jelentést tárgyaljuk.

Az öreg Mont befolyásának köszönhette, hogy megválasztották a Providential Premium Reassurance Society (Viszontbiztosító Társaság) igazgatóságába s az igazat megvallva, nem ült valami nyugodtan ebben a székben. Bár az átlag törvénye a világnak egyik legmegbízhatóbb szabálya, mégis olyan jelenségeket látott, amelyek mostanában nagyon nyugtalanná tették. Az orra mögül a szomszédjára pislantott. Könnyű fajsúlyú ember ez a keskeny fejű, pislogó szemű nemes ember, akár a fia, aki mellette ül. Hirtelen kijelentette Soames: - Nem vagyok nyugodt. Ha előre tudtam volna, hogy ez az Elderson hogyan keveri a kását, nem fogadtam volna el az igazgatósági tagságot.

Az öreg Mont arcának egyik fele, szinte igyekezett nem venni tudomásul azt, amit a másik fele hallott.

- Elderson! - mondotta. - Az ő nagyapja volt az én nagyapám főkortese, mikor még a Reform Bili idején megválasztatta magát a legkorruptabb választáson, amelyet valaha végig harcoltak. Minden szavazatot pénzen vett meg, végigcsókolta a parasztasszonyokat. Nagy idők voltak Forsyte, nagy idők!

- Hála Istennek elmúltak - felelte Soames. - Én azt mondom, hogy nem szabad teljesen átengedni egy vállalat vezetését egyetlen embernek, ahogy mi átengedjük Eldersonnak. Nem tetszik nekem ez a külföldi biztosítás se.

- Kedves Forsyte, Elderson elsőrangú ember. Kora ifjúságától ismerem, együtt jártunk Winchesterben.

Soamesból mély sóhaj fakadt fel. Az öreg Mont válasza volt hiszen nyugtalanságának legfőbb forrása. Ennek az igazgatóságnak valamennyi tagja úgy látszik, együtt járt Winchesterben iskolába. Hiszen itt van éppen a baj magja. Olyan tiszteletreméltóak voltak, hogy nem mertek egymás dolgaiba nézni, még a saját közös politikájukat se merték alaposan szemügyre venni. Sokkal rosszabb volt ez a rettegésük attól, hogy a bizalmatlanság látszatát ébresszék fel, mintha a hibáktól vagy csalásoktól rettegtek volna. S ez természetes is volt, mert az egymás iránti bizalmatlanság nyomban s közvetlen veszedelmet jelentett volna. Már pedig, mint Soames nagyon jól tudta, a közvetlen veszedelmek azok, amelyeket az ember elkerülni igyekszik. Tényleg csak az a hajlam, melyet apjától, Jamestől örökölt, hogy hajnali két és négy óra között álmatlan virrasszon, mikor a halvány gyanakvás bábja olyan váratlanul fejlődik a rémület pillangójává, mélyítette el benne a szorongó érzést. A biztosító társaság olyan tekintélyes vállalat volt, s ő, Soames, csak olyan rövid ideje került vele közeli viszonyba, hogy illetlenségnek látszott veszedelmet szaglásznia, különösen, mert le kellene mondania az igazgatósági tagságról és ezer font évi tiszteletdíjról, ha veszedelmet szaglászna, anélkül, hogy a veszedelemnek nyoma is volna. De hátha mégis neki van igaza? Ez éppen a baj. S az öreg Mont ilyenkor a nagyapját meg a kiserdejét emlegeti. Ennek a fráternek tényleg túl kicsiny a fejel S mialatt a vigasztalan gondolat suhant végig agyán: "Nincs itt senki, még a saját leányom se, aki komolyan tudna gondolkozni", elhallgatott. A háta mögül valami halk zörej vonta magára figyelmét. Az a kis majom, a leánya kutyája, két lábra állott a széken, amely Soames és Fleur széke között állott. Talán azt várja, hogy kap valamit? A szeme egyszer még ki talál ugrani. S Soames így szólt hozzá: «Hát te meg mit akarsz?» Hogyan bámul az emberre ez a kis állat a fekete gombszemével. Nesze, - mondta és egy sózott mandulával kínálta meg. - Ilyesmit te nem eszel?

Ting-a-ling igenis megette.

- Szenvedélyesen szereti aput! Ugye, Ting-a-ling?

Ting-a-ling szemével Soamesen csüngött, akin furcsa érzés szaladt végig. «Ki hinné? A kis állat szeret engem, - gondolta magában. - Egyre engem néz». - Ujja hegyével megérintette a kutya orrát. Feketés, felkunkorodó nyelvével finoman megérintette az ujját Ting.

- Szegény állat - mormogta Soames akaratlanul és az öreg Mont felé fordult.

- Kérem, ne szóljon senkinek arról, amit mondottam.

- Mit is mondott, kedves Forsyte?

Szent egek! S ilyen emberrel ül ő egy igazgatóságban! Vajon miért is szánta rá magát, hogy a megválasztást elfogadja, hiszen Isten a tudója, hogy a pénzre nem volt szüksége, sem új gondokra! Mihelyt beválasztották az igazgatóságba, Winifred és családjának egyéb tagjai vásárolni kezdték a vállalat részvényeit, hogy így csökkentsék a jövedelmi adójukat - hiszen a törzsrész- vények hét százalékot hoztak, a rendes részvényei; kilencet - holott egyéb befektetésnél rendszerint öt százalékkal kell megelégedniük. így van ez, egy lépést se tehet anélkül, hogy az emberek ne menjenek utána. Hiszen mindig olyan megbízható, olyan tökéletes vezetőnek bizonyult a City őserdejében. És most élete végén legyenek ilyen gondjai! Szeme a leánya nyakán csillogó opálban keresett vigasztalást - csinos ékszer, de csinos a nyak is! Well! Fleur boldognak látszik - a két év előtti szerelmet már elfelejtette. Ezért hálát kell mondani a sorsnak. S most nincs egyébre szüksége, csak egy gyermekre, hogy lehiggadjon e szenvedélyes vágyódása az olcsójános írók, piktorok és muzsikusok társasága iránt. Laza társaság, de Fleurnek helyén van az esze. Ha gyermeke lesz, további húszezer fontot juttat neki, halálesetre szóló ajándékozás címén. Egyben az anyja is megbízható, meg kell hagyni - pénz dolgában nem ismer tréfát, derék francia módon gondolkozik, S Fleur is - amennyire ismeri - addig nyújtózik csak, amíg a takarója ér. Mi volt ez? Ez a szó «Goya» ütötte meg a fülét. Hogy új életre ébrednek a művei? Hm! Ez a szó megerősítette abbeli meggyőződését, hogy Goya a piacon ismét elérte a legmagasabb árakat.

- Azt hiszem megválók tőle, - mondotta és a képre mutatott. - Van itt most egy argentínai.

- Eladja a Goya képét, sir? - kérdezte Michael. - Gondolja meg, milyen irigységgel emlegetnek most bennünket!

- Nem lehet meg mindene az embernek! - szólt Soames.

- A színes másolat, amely a New Life számára készült, elsőrangúan sikerült. - «Mr. Soames Forsyte esquire» tulajdona. - Mindenesetre hadd jelenjen meg előbb a könyv.

- Mi a fontosabb Forsyte, a tárgy, vagy az árnyéka?

Mi ez? Gúnyolódik talán ez a keskenyfejű baronet?

- Nekem nincs családi kastélyom - felelte.

- Nincs. De nekünk van, sir, - dörmögte Michael - hiszen Fleurnek is hagyhatja.

- Well, - felelte Soames - majd meglátjuk, megéri-e? - S a leányára nézett.

Fleur ritkán pirult el, de most felkapta Ting-a-linget és felállott a spanyol asztal mellől. Michael nyomon követte. - Kávét odaát iszunk - mondotta, mire bajszukat megtörülgetve az öreg Forsyte és az öreg Mont is felállottak.

Hetedik fejezet
Az öreg Mont és az öreg Forsyte

A biztosító társaság irodái nem voltak távol az angol Nemzeti Levéltár címerosztályától. Soames, aki tudta, hogy a vörös alapon három pajzsot, a fácánt s a Forsyte címer egyéb alkatrészeit a múlt század hatvanas éveiben Swithin nagybátyja némi költségek árán ebben a hivatalban szerezte, gúnyos mosollyal ment el ez épület előtt, míg egy évvel ezelőtt szemét meg nem ütötte a Golding név egy könyvben, amelyet szórakozottan vett a kezébe a Conoisseurs Club könyvtárában. A könyv azt igyekezett bebizonyítani, hogy Shakespeare tulajdonképpen Edward de Vere, Oxford grófja volt. A gróf anyjának leányneve Golding volt, Soames anyjáé is. A véletlen névazonosság meglepte s Soames tovább olvasott. Ami a főkérdést illeti, a könyv szerzője nem tudta meggyőzni, de határozott kíváncsiság ébredt fel benne, vajon nem Shakespeare vére folyik-e az ereiben.

Még ha a grófról nem is derülne ki, hogy ő volt a nagy költő, a vérségi kapcsolat mégis csak tisztességet jelent, bár amennyire Soames a könyvből kivette, Oxford grófja nem volt valami híres legény. Mióta a biztosító társaság igazgatóságába beválasztották, minden második kedden elment a nemességi hivatal előtt s ilyenkor elgondolkozott: «Nem fogok egy csomó pénzt rákölteni, de egyszer mégis csak utána kéne néznem». Mikor aztán tényleg utána nézett, magát is megdöbbentette, mennyire megfogta őt ez a dolog. Anyja leszármazásának kikutatása valóságos bűnügyi nyomozásnak bizonyult s majdnem olyan alapos és messze terjedő vállalkozás volt, mint amilyen költséges. Forsytei szívóssága, ha egyszer belevágott, nem akart megállni, mielőtt Shakespeare de Verevel közös ősét ki nem kutatta. Szerencsétlenségére azonban nem tudott túljutni egy bizonyos William Gouldyngen, aki William Cromwell korában élt.

Még négy nemzedék lett volna kibogozandó, de Soames most már nemcsak a pénzét vesztette el, hanem a reményt is, hogy kap érte valamit. Ez volt az oka, amiért olyan sanda pillantást vetett erre az épületre, mialatt a biztosító társaság irodája felé tartott, két nappal azután, hogy Fleurnél ebédelt. Két további álmatlan hajnalnak köszönhette, hogy kétségeit a tetőpontig csigázta és gyanakvásait formába öntötte, úgy, hogy ma már tisztában volt azzal, mi a teendője a biztosító társaság igazgatósági ülésén. S most, hogy hirtelen arra gondolt, mint adja ki a pénzét itt is, amott is, beretvaélesre köszörülte az eszét, amelyet a gyanakvások máris élesre köszörültek. Hátat fordított a liftnek és gyalog ment fel a második emeletre, miközben gondolatban tán tizenötödször vette sorra igazgató kollegáinak a sorát. Az öreg Lord Fontenoy volt az első, aki eszébe jutott, őt persze csak a neve kedvéért választották be, az üléseken csak ritkán vett részt s ma már díszfigura volt, amint mondani szokták. Az elnöknek, sir Luke Sharmannak, úgy látszik, soha egyében nem jár az esze, mint azon, hogy ne tartsák zsidónak. Az orra ugyan egyenes volt, de a szemhéja annál gyanúsabb. A vezetékneve kifogástalan, de a keresztneve bizony gyanús. A hangja megnyugtatóan borízű, de a ruhái gyanús gyorsasággal szoktak fényt kapni. Általában olyan ember, aki ravasz ugyan, de nem megbízható - így érezte Soames - mert esze más dolgokon jár. Ami az öreg Montot illeti, ugyan mi hasznát lehet venni egy igazgatóságban e kilencedik baronetnek? Guy Meyricke, királyi tanácsos, a harmadik hármójuk között, akik egymás mellett ültek, elsőrangú ügyvéd ugyan, ez kétségtelen, de nincs ideje üzleti dolgokra és nincs is helyes érzéke hozzájuk. Itt van még utolsónak a kitért quaker, az öreg Cuthbert Mothergill, akinek a nevéhez olyan szorosan fűződött az elmúlt évszázadban, a vagyonszerző becsületesség híre, úgy hogy az emberek még ma is szinte gépiesen választottak be egy-egy Mothergillt részvénytársaságok igazgatóságába. Süket is már ez a derék öreg legény, tökéletesen, de semmi egyéb. Tökéletesen becsületes társaság, de felületes. Egyikük se fekszik bele egész lelkével a dolgokba. Meg aztán, talán az egy Sharman kivételével Elderson zsebében vannak, s ...! Maga Elderson pedig okos fiú, kissé művészi hajlandóságú is, aki az alapítástól kezdve ügyvezető igazgató s minden a kis ujjában van. Igen! Ez itten a baj! Fölényes tudásának a híre és a nyereségben gazdag esztendők miatt valamennyien hajlonganak előtte. Nem is csoda! Az ilyen vágású embernek az a baja, hogyha egyszer bevallja, hogy hibát követett el, egyszer s mindenkorra szétrombolja a csalhatatlanság legendáját.

Soames elég csalhatatlannak tudta önmagát, hogy megérezze, milyen hatalmas erővel állja útját ez a tulajdonság annak, hogy az ember bármit is bevalljon. Tíz hónappal ezelőtt, mikor az igazgatóságba beválasztották, a vállalat duzzadt vitorlákkal haladt előre, az idegen valuták olyan mélyre süllyedtek, hogy mindnyájan azt hitték, "a külföldi viszontbiztosítások politikája", amelyet Elderson vezetett be egy évvel ezelőtt, most, hogy az idegen valuták emelkedni fognak, a jövő reménységei legpompásabbjának látszott. S most, alig egy évvel később, Soames azt gyanította, sejtelmük sincs arról, hogyan állnak, pedig a közgyűléstől már csak hat hét választja el őket. Talán még Elderson maga se tudja, vagy ha igen, ezt a tudását, amelyet az igazgatóság tagjaival közölnie kéne, szigorúan magába zárja.

Komor arccal lépte át az igazgatóság üléstermének küszöbét. Valamennyien itt voltak, még Lord Fontenoy is és az öreg Mont is lemondott a vadászatról, le bizony. Soames elfoglalta helyét a kandalló előtt. Amint most Eldersonra bámult, hirtelen élességgel felismerte ez ember helyzetének nagy erejét s ugyanolyan tisztán a társaság gyengéit. Az emelkedő és süllyedő valuták közepette a társaság kötelezettségeinek összegét soha pontosan megállapítani nem tudják, egyszerűen spekulálnak. Mialatt az apró-cseprő folyó ügyek előadását hallgatta, állát tenyerébe támasztva jártatta végig tekintetét társainak arcán. Vele szemben Mothergill ült és Elderson meg Mont, az asztalfőn Sharman, s Soamessel egy sorban Fontenoy és Meyricke. Az évnek ez a döntő igazgatósági ülése. Semmi esetre se szabad, hogy kétes helyzetbe kerüljön. Újból Eldersonra nézett, édeskés volt az arca, kopasz a koponyája, akár Julius Caesaré, semmi se árulta el rajta rendetlen életét vagy túlzott optimizmusát. Legjobban az öreg Nicholas Forsyte-hoz hasonlít, akinek üzleti dolgait követendő példa gyanánt emlegették az elmúlt nemzedék életében. Miután az ügyvezető igazgató előterjesztését befejezte, Soames szemét az öreg Mothergill szendergő, rózsás arcára szegezte és így szólt:

- Én nem gondolom, hogy ez a jelentés vagyoni állapotunk helyes képét tartalmazza. Elnök úr, én azt indítványozom, hogy az igazgatóság halassza el határozatát egy hétre, s e hét alatt az ügyvezető igazgató juttassa el az igazgatóság mindegyik tagjához pontos kimutatását azoknak a külföldi kötelezettségeknek, amelyek nem ez esztendőben válnak esedékessé. Úgy látom, hogy az évi jelentésben ezek egyetlen tételbe foglaltattak össze, általános kötelezettségek címén. Ez azonban engem nem elégít ki. Külön-külön kellene kimutatni őket. - Miután tekintetét Eldersonról az öreg Mont arcára emelte, így folytatta:

- Ha lényeges javulás nem áll be a kontinensen, amit nem várok, sőt éppen az ellenkezőjét, meg vagyok győződve, hogy ezek a kötelezettségeink a jövő évben igen kínos helyzetbe fognak bennünket sodorni.

Lábdobogás, fészkelődés, halk krákogás, a felháborodás elnyomott zenéje fogadta e kijelentést, s Soamest bizonyos elégtétel töltötte el. Kissé felrázta őket önelégültségükből, s meglegyintette őket a kétség szelével, amely őt magát is gyötörte.

- Mr. Forsyte, külföldi kötelezettségeinket eddig is egy tétel alá foglaltuk össze.

Ügyes fiú!

- Véleményem szerint elég helytelenül. Ez a külföldi biztosítás egészen új üzletág. Ha tőlem függne, ahelyett, hogy osztalékot fizetnénk, az idei nyereséget tartalékba helyezném a jövő esztendő beállható veszteségeinek fedezetére.

Újból dobogás és fészkelődés!

- Kedves uram, ez lehetetlen!

De Soamesban felhorkant a buldog!

- Ez az ön véleménye! - felelte. - Megkapom a kért részletes kimutatást?

- Az igazgatóságnak természetesen minden adat, amit kíván, a rendelkezésére áll. De engedje meg, hogy általánosságban megjegyezzem, hogy csupán hozzávetőleges számokkal szolgálhatok. Mindig igen óvatosan állapítottuk meg ezeket az adatokat!

- Ez is vélemény dolga és az én meggyőződésem szerint az igazgatóság véleményének a dolga, melyet csak az idevágó adatok gondos mérlegelése után dönthet el.

Most megszólalt az «öreg Mont».

- Kedves Forsyte, egy heti munkánkba kerülne, amíg minden szerződésen végigmennénk s akkor se jutnánk sokkal előbbre. Csak átlagos alapot vehetünk fel.

- Ami az elénk terjesztett évi jelentésben nem szerepel, az a belföldi kockázat viszonya a külföldi kockázathoz s ez, a dolgok mai állapotában életbevágó fontosságú kérdés.

Most az elnök szólalt meg.

- Azt hiszem, ez nem ütközik semmiféle nehézségbe, Elderson. De bármint áll is a dolog, azt hiszem, nem igen van jogunk ez évre megvonni az osztalékot, hogy bizonyos eshetőségek ellen védekezzünk, amelyek, remélem, nem fognak bekövetkezni.

- Nem tudom, - felelte Soames. - Azért vagyunk itt, hogy legjobb belátásunk szerint állapítsuk meg üzleti politikánkat s minden eszköz rendelkezésünkre kell, hogy álljon, hogy ezt a feladatunkat teljesíthessük. Ez az én álláspontom. Nem kaptunk elég részletes felvilágosítást.

A szeretetreméltó igazgató újból megszólalt.

- Mr. Forsyte szavaiból bizalmatlanságot érzek vezetésem iránt. Magyarán kimondva, így áll a dolog?

- Megkapom a kért adatokat?

Az öreg Mothergill hangja hízelgőén csendült meg a csöndben.

Talán elhalaszthatnók a döntést, elnök uram. Ha feltétlenül szükséges, én is eljöhetek még egyszer. Talán valamennyien bejöhetünk. Nagyon különös idők járnak most, fölösleges kockázatot ne vállaljunk. A külföldi viszontbiztosítás rendszere kétségtelenül új nekünk. Idáig ugyan nincs okunk a panaszra s azt hiszem, mindannyiunk véleményét osztom, ha kijelentem, hogy a legteljesebb bizalommal viseltetünk ügyvezető igazgatónk iránt. Mivel azonban Mr. Forsyte felvilágosításokat kért, azt hiszem, meg kell kapnia őket. Mi az ön véleménye, mylord?

- A jövő héten nem tudok bejönni. Abban egy véleményen vagyok az elnökkel, hogy e számadások miatt nem törölhetjük az ez évi osztalékot. Böjt előtt ne koplaljon az ember. Mikor jár le az üzleti év, Elderson?

- Normálisan e hét végén.

- Most azonban nem élünk normális időket - felelte Soames. - Ki kell jelentenem, ha a kívánt adatokat nem kapom meg, kénytelen leszek a lemondásomat benyújtani. - Nagyon jól látta, mi zajlik le lelkükben. Újonnan beválasztott igazgatósági tag okozzon ilyen kellemetlenséget! gondolják magukban, s szó nélkül elfogadnák a lemondását, csak éppen furcsa színe volna, most, a közgyűlés küszöbén, kivéve, ha Forsyte felesége betegségével vagy egyéb elfogadható okkal nem indokolná a nyilvánosság előtt, amitől persze lesz gondja, hogy óvakodjék.

Az elnök hűvösen kijelentette:

- Well, tehát az ülést elhalasztjuk mához egy hétre; addigra elkészülhet az az összeállítás, Elderson?

- Hogyne kérem.

Soames agyában felvillant a gondolat. "Szakértő könyvvizsgálatot kéne követelnem". De aztán körülnézett. Talán túl messzire menne ezzel a kijelentéssel, ha az a szándéka, hogy bent maradjon az igazgatóságban. Pedig nem volt szándékában lemondani, mert végre is sok pénzt jelentett ez a stallum, ezer fontot egy évben. Nem. Nem szabad túlfeszítenie a húrt.

Mialatt hazafelé sétált, kissé fanyar volt lelkében a győzelem öröme, egyáltalán nem volt biztos abban, hogy okosan cselekedett-e. A támadásával a többieket Elderson köré tömörítette. Helyzetének gyöngesége abban volt, hogy nem volt mire támaszkodnia, kivéve a kényelmetlen, szorongó érzést, amelyet, ha alaposan megvizsgált, rájött, hogy nem egyéb, mint oly érzés, amelyet elnyomni nincs elég ereje. Pedig hát két ügyvezető igazgató nem lehet egy vállalatnál, az ember bízzék meg az üzlet vezetőjében.

Egy hang szólalt meg félénken a háta mögött: - Well, Forsyte, rideg kijelentésével valósággal megriasztott bennünket. Amennyire én emlékszem, ilyesmi ebben az igazgatóságban még nem fordult elő.

- Álmos társaság - felelte Soames.

- Igaz, rendesen szundikálni szoktam. Nagyon meleg is van a teremben. Bár inkább vadászni mentem volna. Jó vadászat Ígérkezik az idén.

Javíthatatlanul frivol ez a suttogó baronet.

- Most jut eszembe Forsyte, már rég meg akartam mondani magának. Ez a modern hajlam, a születések csökkentése és a többi, kissé nyugtalanná teszi az embert. Nem vagyunk királyi család, de azért nem gondolja, hogy itt az ideje, hogy valamiféle örökös jelentkezzék?

Soamesnek ugyanez volt a véleménye, de esze ágában se volt ilyen durva dolgot a leányát illetőleg nyíltan bevallani.

- Régen itt az ideje!

- Az a kutya nem tetszik nekem, Forsyte.

Soames ránézett.

- Kutya? - kérdezte. - Mi köze ennek a kutyához?

- Én jobb szeretnék kis gyereket látni a kis kutya helyében. Kutyák és költők elszórakoztatják a fiatal asszonyokat. Az én nagyanyámnak öt gyermeke volt, mielőtt betöltötte volna a huszonhetedik évét. Montjoy leány volt, nagyszerű fajta, hét Montjoy leány volt s valamennyi csinos. Manapság ilyesmit nem lát az ember, Forsyte.

- Pedig elég sűrű az ország népessége, - jegyezte meg nevetve Forsyte.

- De nem a kellő fajta. Belőlük kevesebb kéne, a mi fajtánkból több. Tulajdonképpen, a törvényhozás feladata volna ez.

- Beszéljen a fiával - szólt Soames.

- De mikor bennünket olyan vaskalaposoknak tartanak! Csak valami okos érvet tudnék mondani neki. De nehéz Forsyte, nagyon nehéz.

- Mindenük megvan, amit csak kívánnak - szólt Soames.

- Nem elég, kedves barátom, nem elég. Az ország állapota fekszik a fiatalok idegein. Angliának vége van, azt mondják, egész Európának vége van. Vége a mennyországnak s vége a pokolnak is. Nincs máshol mit keresni, csak a levegőben. Viszont a levegőben nem lehet gyereket nemzeni, legalább is nem hiszem, jelentős akadályai vannak.

Soames horkantott egyet.

- Legalább azoknak az újságíróknak az átkozott tollát kéne lefogni - felelte, mert az utóbbi időben abban az arányban, ahogy a napi sajtó hangja megenyhült, felülkerekedett lelkében a biztonságnak régi forsytei érzése. - Csak Európától kell távol tartani magunkat - tette aztán hozzá.

- Igen, távol kell tartanunk magunkat, a saját határainkon belül kell maradnunk. Forsyte, azt hiszem, maga fején találta a szöget... Barátságos viszonyt kell tartanunk Skandináviával, Hollandiával, Spanyolországgal, Olaszországgal és Törökországgal, azokkal a távolabb eső országokkal, amelyekbe tengeren lehet eljutni. A többiek meg hadd vergődjenek magukba. Nagyszerű idea!

- Mennyit fecseg ez az ember! Nem vagyok politikus! - felelte Soames.

- Magunkban maradni! Új formula. Öntudatlanul is erre kell fanyalodjunk. Ami pedig az üzletet illeti - az a kijelentés, hogy nem tudunk meglenni a nélkül, hogy ezzel vagy amazzal az országgal kereskednénk - bolond beszéd, kedves Forsyte! Igenis meg tudunk lenni nélkülük is. A világ nagy, igenis lehet!

- Ehhez én nem értek - szólt erre Soames. - Csak erről a külföldi viszontbiztosításról kell letennünk.

- Miért ne szorítsuk ennek az üzletnek a terjedelmét a velünk barátságos államok körére? «A hatalmak egyensúlya* helyett "Baráti államok köre" legyen a jelszó! Igen szellemes ötlet!

Soames, akinek ötletét így szellemesnek bélyegezték, gyorsan kijelentette:

- Itt elválunk, én a leányomhoz megyek.

- Én pedig a fiamhoz. Nézze ezeket a szegény ördögöket.

A rakparton végig munkátlanok menete vonult, szomorúan cipelve nagy tábláikat.

- Ez az erjedő forradalmat jelenti. Nagy kár, hogy egy dologról mindig megfeledkezünk.

- És pedig? - kérdezte Soames komoran. Ez a fráter végigfecsegi az utat egész hazáig.

- Ki kell mosdatni a munkásosztályt, tiszta, csinosra pingált házakba kell őket telepíteni, meg kell őket tanítani, hogy úgy beszéljenek, mint maga meg én, s az osztálytudatuk nyomban eltűnik. Csak az érzések dolga ez. Nem lakna el szívesebben egy rendesen öltözött szerelővel, aki úgy beszél és úgy mozog, mint maga, mint egy hadigazdaggal, aki durván beszél és parfümtől szagos?

- Nem próbáltam és így nem tudom.

Javíthatatlan pragmatista. De higyje el Forsyte, ha a munkásosztály a kiejtését megjavítaná és sűrűbben fürödnék, ahelyett, hogy gazdasági és politikai vesszőparipáján lovagolna, egy-kettőre meg volna az egyenlőség.

- Nekem nem kell az egyenlőség - felelte Soames és megváltotta a jegyét Westminsterig.

De a fecsegő hang, a földalatti lejárójáig üldözte.

- Az esztétikai egyenlőség, Forsyte, ha megvolna, eltüntetné az egyéb egyenlőség utáni kívánságot. Találkozott valaha egy pénztelen tanárral, aki király szeretett volna lenni?

Nem - felelte Soames és kinyitotta az újságját.

Nyolcadik fejezet
Bicket

A vidám felelőtlenség átlátszó takarója mögött Michael Mont jelleme az állandóság és lehorgonyzottság e két esztendeje alatt igen megkomolyodott. Kénytelen volt másokra gondolni, és az ideje be volt töltve. A zászló bevonásának pillanatától kezdve tisztában volt azzal, hogy Fleur éppen csak tűri s egésznek vette a féligazságot: "Il y a toujours un, qui baise et l’autre qui tend la joue», a házi tapintat valóságos mesterévé fejlődött, de közéleti vagy kiadói életében ezt az elveszett egyensúlyt nem igyekezett helyreállítani. Az üzlet emberi részét jóval erősebbnek ítélte, mint a pénzbeli részét. Danby és Winter mindazonáltal eredményesen vették fel vele a harcot, s idáig nem árulták el mivel sem a közelgő csődöt, amelyet Soames bejósolt akkor, amikor veje kifejtette előtte, mely elvek szerint akarja igazgatni jövő üzletét. Amint a kiadói üzletben, az élet egyéb útjain sem talált módot Michael arra, hogy elvekhez igazítsa életét. A küzdőtér oly sűrűn volt telehintve tényekkel, emberi, növényi és ásványi tényekkel.

Ez emlékezetes keddi délután, miután hosszan harcolt e növényi tények kettejének, a papírnak és a vászonnak az árával, hegyes füleivel éppen egy csomagoló munkás panaszait hallgatta végig, akit azon kaptak rajta, hogy a «Copper Coin» öt példányát vágta zsebre, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy a saját céljaira értékesítse őket.

Mr. Danby "kitette a szűrét"; hiszen ő nem is tagadja, hogy eladni készült a könyveket, de vajon Mr. Mont mit tett volna az ő helyében? Házbérrel tartozik - s a feleségének jó táplálékra van szüksége, mert tüdőgyulladásából most van felépülőben - nagyonis szüksége van rá. «A fene vigye!» gondolta Michael. «Én akár egy egész kiadást elcsennék, hogy egy tüdőgyulladás után Fleurt felhizlaljam!»

- A mai árak mellett nem tudok megélni a fizetésemből. Nem tudok, Mr. Mont s nagyon kérem, segítsen rajtam.

Michael ingadozni kezdett. - De idehallgasson Bicket, ha eltűrjük, hogy maga könyveket csenjen, a többi csomagoló is ugyanezt teszi, ha meg ők is megteszik, hova jut a Danby és Winter cég? Elvinné a fene! S ha a céget elviszi a fene, hová jutunk mindannyian? Az utcára. Jobb, ha csak egyikünk kerül az utcára, mintha valamennyien odakerülnénk. Nem?

- Igen, sir, én megértem az ön álláspontját, józanul beszél. De a józan eszéből nem tud megélni az ember s ha hiányzik a mindennapi kenyere, akkor hamar kilendül a rendes kerékvágásból. Kérje meg Mr. Danbyt, hogy ez egyszer nézze el a bűnömet!

- Mr. Danby mindig azt mondja, hogy a csomagolok különösen bizalmi munkát végeznek, mert hiszen lehetetlen őket ellenőrizni.

- Igen sir, ezt magam is érzem, a jövőben nem is tévesztem szem elől, de a mai nagy munkátlanságban, bizonyítványok nélkül, sohase jutok más munkához. S mi lesz a feleségemmel?

A kérdés úgy hangzott, mintha azt kérdezték volna Michaeltől: «S mi lesz Fleurrel?» Fel s alá kezdett járni a szobában s a fiatal ember, Bicket, tágra nyílt, fájdalmas szemmel követte lépteit. Michael a következő percben már megállt, felhúzta a két vállát s a két kezét mélyen a zsebébe süllyesztette.

- Megkérem, - mondotta, - de nem hiszem, hogy foganatja lesz. Azt mondja majd, hogy a többiek ellen követne el bűnt, ha megbocsátana. Öt példányt találtak a zsebében - tudja, csúnya eset, mert azt bizonyítja, hogy nem először történt. Nem igaz?

- Well, abban a reményben Mr. Mont, hogy jártfogásába vesz, még ezt is bevallom. Egy-két könyvet már előbb is elvittem s csak ennek köszönheti a feleségem, hogy életben maradt. Nem is képzeli, mit jelent a tüdőgyulladás a szegény embernek.

Michael a hajába markolt.

- Milyen idős a felesége?

- Valóságos kisleány még. Húsz éves!

Húsz éves! Fleurrel egykorú!

- Megmondom magának Bicket, hogy mitévő leszek. Mr. Desertre bízom ezt a dolgot. Ha ő szól a maga érdekében, talán megindítja Mr. Danbyt.

- Well Mr. Mont, köszönöm, hiába maga mégis csak úri ember, mind azt mondjuk.

- Ugyan hagyja! De idehallgasson Bicket, maga számított arra a pénzre, amit azért az öt könyvért kapott volna. Fogadja el ezt kárpótlásul s vegye meg a feleségének, amire szüksége van. Csak a világért meg ne mondja Mr. Danbynek.

- El nem árulnám magát Mr. Mont, a világ minden kincséért se, egy szót se szólok, sir. S a feleségemnek pláne nem!

Szipákolás, csoszogás, s Michael egyedül maradt. Vállát még magasabbra húzta, két kezét még mélyebben süllyesztette a zsebébe. Hirtelen elnevette magát. Könyörület! Fityinget se ér! Fene mulatságos eset! Külön borravalót adott Bicketnek azért, mert elcsente a Copper Coin öt példányát.

Hirtelen vágy szállta meg, hogy a kis csomagoló után iramodjék és megállapítsa, mit kezd azzal a két fonttal, amit most kapott, vajon a tüdőgyulladás tény s valóság-e vagy csupán annak az agynak a szüleménye, amely a fájdalmas két szem mögött székel? De hát lehetetlen! E helyett fel kell most hívnia Wilfridet és meg kell őt kérnie, szóljon egy jó szót az öreg Danbynek a szerencsétlen Bicket érdekében. Az ő, Michael, szavának nincs elég súlya. Túl sokszor emelte már fel mások érdekében! Bicket! Milyen keveset is tud egymásról a sok ember, az élet milyen mély és sötét, s fenekestől felfordult! Mit jelent a tisztesség? Az élet nyomása a gátlások nyomása ellen. S e küzdelem eredménye, ha az utóbbi nyert, a tisztesség! De miért is álljunk ellent? Szeresd felebarátodat mint tenmagadat, de ne jobban! S nem sokkal nehezebb-e Bicketnek heti két fonttal szeretni őt, mint neki, heti huszonnégy fonttal szeretni Bicketet...

- Halló!... Te vagy az Wilfrid? ... Michael beszél... Egyik csomagolónk elcsente a Copper Coin öt példányát. A szegény ördögnek erre kitették a szűrét! Nem volnál szíves egy-két jó szót mondani érdekében, az öreg nem ad már az én szavamra... igen, a felesége, Fleurrel egyidős, beteg volt, tüdőgyulladása volt az asszonynak. Azt mondja soha se teszi többé, a te könyveddel semmi esetre se, hálabiztosításnak jó, nem? Köszönöm öregem, nagyon köszönöm ... szóval benézel? Együtt mehetünk haza... Ó! Helyes. Mindenesetre benézel. Aurey!...

Jó fiú az öreg Wilfrid! Igazán jó fiú, ha nem is mutatja! Nem mutatja?

Miután a kagylót visszaakasztotta a helyére, Michael hirtelen hangok, szagok és látomások felhőjét látta, mely annyira ellenkezett a cég elveivel, hogy nyomban elutasított minden kéziratot, amely róluk szólott. A háborúnak ugyan vége volt, de ő meg Wilfrid úgy látszik még tlem heverték ki. Felvette a házi telefon kagylóját és megkérdezte:

- Mr. Danby a szobájában van? Helyes! Ha bármi jellel elárulná hogy kirepülni készül, nyomban szóljon nekem...

Michael és a cég legidősebb tagja között mély szakadék tátongott, bár nem volt mélyebb, mint az, amely két nemzedéket elválaszt egymástól, bár a szakadékot részben áthidalta Mr. Winter középkorú férfiassága és alkalmazkodó természete. Michaelnek úgyszólván semmi kifogása se volt Mr. Danby ellen, kivéve azt, hogy mindenben igaza szokott lenni. Philip Normann Danby (Sky House, Campden Hill) hatvan esztendős, családos úriember volt, a homloka magas, a teste túlsúlyban volt a lábai fölött s arcának kifejezése nyugodt és sokatmondó. A két szeme tán kissé közel volt egymáshoz, az orra kissé keskeny, de egy arányos szobában egész csinosan festett. Éppen azon gondolkozott, hogy pontos ítéletet mondjon valamely hirdetésről, mikor Wilfrid Desert lépett a szobába.

- Well, Mr. Desert, mit parancsol tőlem? Foglaljon helyet!

Desert nem ült le, hanem a rajzokra nézett, aztán az ujjaira, végül Mr. Danbyre és így szólt:

- Arról van szó Mr. Danby, hogy ne tegye ki a szűrét annak a csomagoló embernek!

- Csomagoló embernek? Persze, Bicket! Mont mesélte el az esetet, mi?

- Fiatal felesége van, aki tüdőgyulladásban feküdt.

- Mindannyian ezzel vagy amazzal a mesével fordulnak Mont barátunkhoz. Montnak, Mr. Desert, igen puha szíve van. De sajnálom, azt az embert nem tarthatom meg. Nagyon utálatos eset. Már hosszabb ideje keressük a sok hiány okát!

Desert a kandallónak támaszkodott és a tűzbe bámult.

- Well Mr. Danby, szólt aztán, a maga nemzedéke szerette az irodalomban a puhát, az életben viszont éppen elég kemény volt. Mi viszont utáljuk az érzelgős írást, de az életben bizony nem vagyunk olyan kemények.

- Azt hiszem mi se vagyunk kemények, - felelte Mr. Danby, csak igazságosak.

- Ön talán bírája az igazságnak?

- Remélem az vagyok.

- Töltsön négy évet a pokolban, majd másként beszél.

- Bevallom, nem értem fel, mi a kapcsolat a kettő között. A tapasztalatok, amelyeken keresztül ment, önt természetesen kissé kizökkentették az egyensúlyából.

Wilfrid megfordult és Danbyre bámult.

- Már megbocsásson, de ha valaki itt egyhelyben ül és úgy ítél más fölött, még jobban kizökkent. Az élet igen alkalmatos tisztítótűz minden embernek, kivéve a felnőtteknek körülbelül harminc százalékát.

Mr. Danby elmosolyodott.

- Kedves fiatal barátom, nem lehetne üzletet folytatni, ha nem volna mindenki mintaszerűen becsületes. S határozottan igazságtalanság volna, ha nem tennénk különbséget tisztességes és tisztességtelen emberek között. Ezt ön is nagyon jól tudja.

- Semmit se tudok nagyon jól Mr. Danby s nem bízok azokban, akik ezt állítják magukról.

- Well, mondjuk akkor, hogy vannak bizonyos játékszabályok, melyeket pontosan be kell tartani, ha azt akarjuk, hogy a társadalom gépezete egyáltalán működjék.

Desert is elmosolyodott. - Ó, hagyjon békében ezekkel a játékszabályokkal. Tegye meg az én kedvemért. Hiszen én írtam azt a rohadt könyvet!

- Mr. Danby arcán a küzdelemnek nyoma se látszott, csak egymáshoz közel álló, mélyen fekvő szeme csillant fel egy kissé. Igazán, szívesen megtenném, de hát ez lelkiismeret kérdése - mondjuk így! Nem fogom feljelenteni azt az embert. De távoznia kell - ez az egész.

Desert vállat vont.

- Well, akkor Isten vele! s ezzel kiment.

Michael az ajtó előtt feszülten várta.

- Nos?

- Nem ment. A vén fiú igazságos akar maradni.

Michael a hajába kapott.

- Várj meg a szobámban, öt perc múlva jövök. Csak azzal a szegény fráterrel akarom megértetni mi történt, aztán jövök én is.

- Nem várlak meg - felelte Desert, mert nem arra megyek.

Nem az a kijelentés, hogy Wilfrid más irányba megy, - hiszen mindig más irányban volt neki dolga - hanem valami a hangjában és arcának kifejezésében megragadta Michael képzeletét, mialatt lefelé ment a lépcsőn, hogy megkeresse Bicketet. Wilfrid furcsa fiú volt, hirtelen szokott megbolondulni.

Odalent megkérdezte.

- Bicket már elment?

- Nem sir, még itt van.

Tényleg ott volt, kopott kabátjában, keskeny, halovány arcával, aránytalanul nagy szemével s lefelé lejtő vállaival.

- Sajnálom Bicket, Mr. Desert itt volt, de hiába, nem megy.

- Nem sir?

- Azért ne csüggedjen, majd csak akad valami.

- Attól félek sir, hogy nem igen. Mindenesetre nagyon szépen köszönöm, és köszönöm Mr. Desertnek is. Jó éjt sir és Isten önnel!

Michael utána nézett, amint végigment a folyosón s bizonytalan léptekkel eltűnt a szürkülő utcán.

«Kedélyes» mondotta és elnevette magát...

Michael és idősebb cégtársának a gyanakvása, hogy Bicket érzelgős mesét tálalt fel nekik, nem felelt meg a valóságnak. Sem a feleség, sem a tüdőgyulladás nem volt túlzás s mialatt bizonytalan léptekkel haladt a Blackfriars Bridge felé, Bicket nem gondolt sem rút tettére, sem arra, milyen igazságos volt Mr. Danby, hanem azon töprengett, vajon mit is mondjon a feleségének. Azt persze nem fogja neki elmondani, hogy tolvajláson kapták, azt kell mondja, kitették a szűrét, mert feleselt a munkavezetővel. A szerelem mélabús eseteinek egy példája volt ez a házasság s amikor napról-napra munkába ment, úgy érezte, hogy lelkének felét otthon hagyja, a mikor pedig az orvos kijelentette: Most már lábadozni fog, de nagyon leromlott a szervezete és fel kell őt hizlalnia. Bicket aggodalma abba az elhatározásba merevült, hogy soha többé nem teszi meg. Mégis, a következő három héten a Copper Coinnak tizennyolc példányát csente el, beleszámítva azt az ötöt, amelyet a kabátja zsebében megtaláltak. Csak a Mr. Desert könyveit csente el, mert nagyon könnyű volt túladni rajtuk, de ma már sajnálta, hogy nem a más könyveihez nyúlt. Mr. Desert nagyon kedvesen viselkedett. A Strand sarkán megállóit és megszámlálta a pénzét. Azzal a két fonttal, amelyet Michaeltől kapott, meg a bérével együtt, összevissza hetvenöt shillingje volt, így hát bement egy nagy áruházba s vett két doboz konzervet, amelyet forró vízben könnyű elkészíteni. Dagadó zsebbel felszállott az omnibuszra, amelyről Surreyben, egy kis utca sarkán leszállóit. A felesége meg ő, két kis földszinti szobában laktak, amelyért heti nyolc shillinget fizettek s három heti házbérrel már adósak is voltak. Okosabb lesz, ha kifizeted, gondolta magában, hogy addig legalább, amíg fel nem épül, tető alatt legyünk. Az asszony is jobban fogadja a rossz hírt, ha megmutatja neki a házbérről szóló nyugtát s előveszi a jó konzerveket. Milyen szerencse, hogy vigyáztak, ne legyen gyerekük. Lement az alagsorba. A háziasszonya éppen a heti mosását végezte. Nagy meglepetésében, hogy ilyen váratlanul és önként utolsó fillérig kifizetik a tartozását, ránézett és megkérdezte tőle, hogy van a felesége.

- Köszönöm szépen, már sokkal jobban.

- No ennek örülök, képzelem mennyire megkönnyebbült, milyen boldog maga is.

- Bizony - felelte Bicket.

A háziasszony elnézte Bicketet: «Erre is ráférne egy kis pihenő, hiszen hálni jár csak belé az élet».

- Itt a nyugta és még egyszer köszönöm. Sajnálom hogy néha noszogattam a fizetésre, de hát nehéz időket élünk.

- Bizony - felelt Bicket. A viszontlátásra.

A nyugtával és a konzervvel a kezében, kinyitotta az elülső szoba ajtaját.

Felesége a pislogó tűz előtt ült. Betegsége alatt megnőtt rövidre nyírt haja, melynek széle most felkunkorodott. Meglebbent ez a haj, mikor megfordult és az asszony elmosolyodott. Bicket ezt a mosolyt s nem is most először, furcsának, valahogy bánatosnak, titokzatosnak érezte, mintha olyan dolgokat látna Vic, amiket más nem lát a maga szemével. Az asszony neve Victorine volt és Bicket így szólt hozzá: - Well, Vic, ez a húskonzerv elsőrangú és a házbért is kifizettem. - Leült melléje a karosszék karfájára, az asszony kezét a férje térdére tette s a sötét házi ruha ujjából kékesfehéren nyúlt ki sovány karja.

- Well, Tony?

Arca - keskeny és sápadt arca, gyönyörű rajzú szemöldökével és nagy sötét szemével - az olyan arcok közé tartozott, amelyek mintha valahonnan messziről néznének az emberre s ha tekintetük ránk esik, akkor a lélek mélyéig hatol!

Most is mélyen tűzött Bicket leikébe ez a pillantás s megkérdezte: Nem esett nehezedre a lélegzés?

- Ó nem - sokkal jobban vagyok már. Nemsokára ki is járhatok,

Bicket fölébe hajolt s ajkait az asszony szájára tapasztotta. A csók meglehetős hosszú ideig tartott, mert minden érzését, amelyet az elmúlt három héten sem az asszonynak, sem másnak el nem mondhatott, ebbe a csókba öntötte. Bicket kiegyenesedett valahogy kimerülve a tűzbe bámult és így szólt:

- Nem hozok jó újságot, Vic - elvesztettem a munkahelyemet.

- Ó! Miért Tony?

Bicket nagyot nyelt.

- A bolt rosszul megy és csökkentették a személyzetet.

Hirtelen világosodott meg agyában a meggyőződés, hogy mintsem megmondja feleségének az igazat, inkább a gázcsapot veszi a szájába.

- Ó szívem és most mihez fogunk?

Bicket hangja keményen csengett.

- Ne törd, rajta a fejedet, majd találok valamit! és fütyörészni kezdett.

- Pedig szeretted ezt a munkát!

- Igen? Szerettem egyik-másik kollégámat, de ami magát a munkát illeti, mi volt ez a munka? Reggeltől estig egy pincehelyiségben könyveket csomagolni. Most pedig együnk valamit, aztán feküdjünk le korán, mert úgy érzem egy teljes hétig el tudnék aludni, most, hogy lesz rá időm bőven.

Mialatt közös erővel elkészítették a vacsorát, Bicket nagyon vigyázott arra, hogy a felesége ne nézhessen a szeme közé; attól félt, hogy megint belelát a lelkébe. Egy éve múlt csak, hogy megesküdtek, miután egy villamoskocsiban megismerkedtek volt, s Bicket gyakran elgondolkozott azon, vajon mi vitte őt, aki akkor került csak haza a háborúból és nyolc évvel idősebb is volt, arra, hogy elvegye ezt a leányt. Pedig a nő is szereti őt, mert különben nem nézne rá úgy, ahogy nézni szokott.

- Ülj le és kóstold meg ezt a húskonzervet.

Maga Bickett margarinos kenyeret evett és kakaót ivott hozzá, sohase volt különösen jó étvágya.

- Megmondjam neked, mit szeretnék legjobban? Kikerülni Közép-Ausztráliába. Volt ott a boltban egy könyv róla s azt mondják, sokan mennek ki mostanában. Szeretnék egy kis napot látni. Azt hiszem, ha napos országban élnénk, mind a ketten, kétszer akkorára nőnénk. Szeretnék az arcodon piros színt látni, Vic.

- S aztán mennyibe kerül míg az ember oda kijut?

- Az a baj, hogy sokkal többe, mint amennyit mi valaha is összekuporgathatunk. De sokat törtem rajta a fejemet! Anglia már a végét járja. Túlsók velem egyszőrű ember van itt!

- Nem, felelte Victorine, ilyen ember nincsen elég!

Bicket a felesége szemébe nézett, aztán gyorsan a tányérja fölé hajolt.

- Miért szerettél meg engem?

- Hogy miért? Azért, mert sohase gondolsz magadra!

- Azt előbb is megtettem, mielőtt téged ismertelek volna. De hisz neked nem tettem semmi jót, Vic?

- Egyél egy keveset ebből a konzervből. Nagyszerű!

Bicket a fejét rázta.

- Bár Ausztráliában ébrednénk fel, mondotta. De hát, biztos vagyok abban, hogy ebben a kis szobában fogunk holnap is felébredni. Ne törődj vele, majd akad nekem más munkám s megkeresem azt a pénzt.

- Nem lehetne lóversenyen megnyerni?

- Well, összesen van negyvenhét shillingem s ha ezt elveszítem, mi lesz belőled? Pedig téged fel kell hizlaljalak. Nem, munkát kell szereznem.

- Legalább valahová beajánlanak, vagy nem?

Bicket felállott, hogy kivigye a csészéket meg a tányérokat.

- Megtennék, ha kérném őket, de ez a szakma túl van zsúfolva, nincsen sehol üres hely!

Hogy megmondja az igazat? Soha! Isten őt úgy segélje.

Mikor ágyukban feküdtek, amely egy embernek túl széles volt, kettőnek meg túl keskeny, úgy, hogy az asszony haja majd eltakarta az arcát, Bicket azon törte a fejét, mit mondjon a szakszervezetben s hogyan kerítsen magának munkát. S mialatt így törte a fejét, gondolatban felégetett maga mögött minden hidat. Hogy a munkanélküli segélyt megkapja, el kellene mondania a szakszervezetben, miért tették ki a cégtől. A fene vigye a szakszervezetet! Nem felelős nekik! Ő maga nagyon jól tudja, miért csente el a könyveket, de ez nem tartozik másra, mert senki se tudná megérteni az érzéseit, amikor kénytelen volt elnézni nehezen lélegző, sápadt és lesoványodott feleségét. Saját szakállára kezdjen valamihez? Amikor másfélmillió ember van munka nélkül? Két hétre el van látva pénzzel, valami csak előadja magát, talán egy-két shillinget meg is kockáztathat s nyerhet is valamit. Vic álmában megfordult. Igen, gondolta magában Bicket, ha rákerülne a sor, még egyszer megtenném…

Másnap, miután néhány órán át járta az utcákat, megállóit egy szürke utcában a szürke ég alatt, hatalmas tükörablak előtt, amely mögött gyümölcs volt felhalmozva, búzakalászok, prémdarabok és kék pillangók, a ragyogó ausztráliai reklám verőfényében. Bicket szemében, aki soha se járt Anglián, sőt London határain kívül, ez a kép a paradicsomot ábrázolta. Bent a hivatalban a levegő nem volt olyan aranyos s a pénz, amit követeltek, igen tekintélyes összeg volt, de közelebb hozta a paradicsomot a röpiratokkal, amiket ingyen osztogattak s amelyek szinte megégették Bicket kezét, olyan forrók voltak.

Mikor később Vic meg ő együtt ültek a karosszékben - milyen jó az néha, hogy az ember ilyen sovány - együtt betűzték e varázsos írásokat s ragyogó álmokat szőttek.

- Mit gondolsz, igaz ez, Tony?

- Ha csak harminc százaléka igaz, nekem az is elég. Valahogy ki kell jutnunk! Csókolj meg.

A sarkon túlról, a főutcából, a kocsik és a villanyos dübörgése behatolt hozzájuk s az ablakok remegése a huzatos, száraz, keleti szélben, csak fokozta az érzést lelkükben, hogy innen egyenest a paradicsomba fognak menekülni.

Kilencedik fejezet
Zűrzavar

Két órával Bicket eltávozása után, Michael is hazafelé indult. Az öreg Danbynek, mint mindig, most is igaza volt; ha az ember nem bízhat meg a csomagolóiban, akkor akár be is csukhatja a boltját. De mihelyt Bicket elkerült a szeme elől, kétségek támadták meg. Talán nincs is felesége annak az embernek? Aztán Wilfrid modora foglalta el gondolataiban Bicket erkölcsi színvonalának a helyét. Ez most már a harmadik találkozójuk, amikor az öreg Wilfrid kurtaszavú és furcsa modorú vele szemben. Talán új verseken jár az esze?

Ting-a-ling várakozó arccal fogadta őt a lépcső alján. Szinte azt mondotta «Nem megyek fel, amíg valaki fel nem visz - különben is a szokottnál későbbre jár már az idő.»

- Hol az úrnőd, te heraldikus kis fenevad?

Ting-a-ling szuszogott. «Már abba is belenyugodnék, hogy nincs itthon, csak vigyen fel, mert nagyon fárasztó ez a lépcső.»

Michael felvette: «Gyerünk, keressük meg!»

A kar alatt, mely sokkal keményebb volt, mint az úrnőjéé, Ting-a-ling szinte üveges fekete szemmel bámult maga elé s bozontos farkának zászlaja remegett.

A hálószobában Michael olyan szórakozottan ejtette a földre, hogy a kis eb bevont zászlóval, dohogva bujt meg a fekhelyén.

Az idő már vacsorára jár és Fleur még nincs itthon! Michael sorra vette, amennyire homályosan emlékezett, hová készült ma délután. Hubert Marsland és egy vertiginista - hogy is hívják csak? - volt nála ebéden. Persze, a mérges gőzöket ki kell agyából szellőztetnie. A vertiginistáknak megvan az a tulajdonságuk, hogy, akár a tej, szénsavas gázt fejlesztenek a tüdőben. Csönd! Félhét múlott! Nem készültek színházba ma este? Nem - a színház csak holnap esedékes. Nem volt ma estére semmi terve? Mert ha nem volt, akkor természetes, hogy Fleur üres idejét, amennyire lehet, igyekszik megrövidíteni. Ezt igen alázatosan bevallotta Michael, levetette illúzióit, tudta magáról, hogy köznapi ember, s köznapi voltát csak bizonyos élénksége és persze, Fleur iránti szerelme enyhíti. Azt is elismerte, hogy szerelme gyöngeség, amely izgatott aggodalmakra csábítja, amelyektől pedig elvből irtózott. Hogy például megkérdezze Coaker-től vagy Philpstől, az inastól vagy a szobalánytól, hány órakor ment el Fleur hazulról, határozottan elvei ellen való lett volna. A világ állapotát olyannak látta Michael, hogy állandóan azon csodálkozott, vajon a saját dolgai megérik-e, hogy figyelemmel foglalkozzék velők, de viszont néha olyannak látta a világ rendjét, hogy csak a saját dolgait becsülte annyira, hogy figyelemmel foglalkozzék velük. Pedig a saját dolgainak központja és foglalatja Fleur volt s ha túlsók figyelemmel foglalkozik vele, attól félt, terhére lesz.

Bement az öltöző szobába és levetette a kabátját.

- «Inkább nem» gondolta aztán. Ha felöltözve talál itthon, akkor azt hiszi, túl nagy jelentőséget tulajdonítok a késedelmének. így hát levetette a kabátját és újból lement a földszintre. Coaker a hallban volt. Mr. Forsyte és Sir Lawrence itt jártak hat óra felé. Mrs. Mont nem volt itthon. Hány órára szolgáljam fel a vacsorát?

- Nyolc után. Nem hiszem, hogy elmegyünk hazulról.

Átment a szalonba és végigmérvén lépteivel a szoba kínai téréit, az ablak elé lépett s félrehúzta a függönyt. A tér hűvösnek, sötétnek és szelesnek tetszett, s eszébe jutott Bicket, s «a tüdőgyulladás». - Remélem, felvette a bundáját. Cigarettát vett ki, aztán megint visszatette. Ha Fleur az ablaknál látja, azt hinné, fontoskodik s újból felment az emeletre, hogy megnézze, felvette-e Fleur a bundáját.

Ting-a-ling még a párnáján feküdt s táncos lobogóval fogadta őt, mintha megunta volna a várakozást. Michael kinyitotta a ruhaszekrényt. Felvette. Jól van.

Éppen megfordult és körülnézett, mikor Ting-a-ling hetykén elment mellette és Fleur hangja szólalt meg: «Hogy vagy drágicám!» Abban a reményben, hogy a megszólítás neki szól, Michael a szekrény mögül előrelépett. Egek, de csinos ez az asszony most, hogy a szél pirosra festette arcát. Michael szótlanul megállt.

- Hallo Michael! Egy kicsit megkéstem. A klubban voltam és gyalog jöttem haza.

Michaelben az a megmagyarázhatatlan érzés támadt fel, hogy Fleur valamit elhallgat. így hát ő se mondta ki őszintén amit gondolt és így szólt: - Csak azt néztem meg, vajon felvetted-e a bundádat. Kutya hideg van. Apád volt itt, meg az öregem és éhesen mentek el!

Fleur beakasztotta a szekrénybe a kabátját és leült. - Fáradt vagyok. Milyen kedvesen elállnak ma a füleid, Michael!

Michael Fleur elé térdelt és karjaival átfonta Fleur derekát. Fleur szemének különös volt a tekintete, vizsgálódó volt, s ez Míchaelt kissé megriasztotta.

- Ha te kapnál tüdőgyulladást, - mondotta Michael, - akkor elveszteném az eszemet.

- Ugyan miért kapnék?

- Nem érted az összefüggést - de ne törődj vele, nem is érdekelne. Ma este itthon maradunk?

- Mi jut eszedbe. Ma van Alison havi fogadóestje.

- Te jó Isten! De ha fáradt vagy, lemondhatunk!

- Drágám, ez lehetetlen, nagyon sok érdekes ember fordul meg nála!

Halk zokszavat fojtva magába, Michael felsóhajtott: - Rendben! Teljes hadidíszben?

- Igen. Végy fehér mellényt. Tetszel nekem fehér mellényben.

Ejnye, a ravasz kis boszorkány! Megszorította a derekát és felállt. Fleur gyengéden a férje kezére ütött s Michael megnyugodva ment át az öltözőjébe.

De Fleur még legalább öt percig ült mozdulatlanul a széken - s bár nem volt egészen viharos érzések zsákmánya, mindenesetre azonban igen jelentős érzelmi zűrzavar áldozata volt. Egy negyedórán belül két ember tette vele ugyanazt a dolgot - elébe térdelt és átölelte a térdeit. Kétségtelen, hogy elhamarkodottan cselekedett, amikor elment Wilfrid lakására. Abban a pillanatban, mikor a lakás küszöbét átlépte, máris tisztában volt azzal, tulajdonképpen mily kevéssé készült fel arra, hogy fizikailag is elkövesse azt, amit vártak tőle. Igaz, Wilfrid se tett többet, mint Michael. De egek ura! Fleur meglátta a tüzet, amivel játszik, s felértette, mely kínok martaléka Wilfrid. Fleur ugyan határozottan megtiltotta neki, hogy egy szót is szóljon Michaelnek, de nagyon jól tudta, hogy a becsület e harcában semmire se számíthat biztosan. Zavartan, megriadva és megindulva, nem tehetett róla, hogy megérezte a kellemes meleget, amely a két férfi egyidejű szerelméből áradt, de a kíváncsiság ösztökélését is, vajon mi lesz ennek a vége?! S Fleur felsóhajtott. Tapasztalatait gyarapította ugyan, de hogyan gyarapítsa tovább is a nélkül, hogy a gyűjtemény s esetleg maga a gyűjtő is darabokra ne zúzódjék, ezt maga se tudta.

Azt nagyon jól tudta, hogy miután Wilfridnek Éva képe előtt azt mondotta: «Bolond volna, ha elutaznék - várjon!» hamarosan vár is tőle valamit a fiú. Gyakran hívta már, jöjjön el hozzá és nézze meg a vacakjait. Egy hónappal, akár egy héttel ezelőtt is elment volna, a nélkül, hogy kétszer is meggondolta volna s utána Michaellel megtárgyalta volna a dolgot. De most gyakran és alaposan elgondolkozott ezen s ha ma nem ebédelt volna ezzel a társasággal, ha nem lett volna tele a feje a mérges gőzökkel, ha nem támadt volna fel benne az érzés, amelyet a vertiginisták, Amabel Nazing és Linda Frewe társasága erősen felkorbácsolt, hogy mindenféle meggondolás ostobaság, a szenzáció a fődolog, talán még most is gondolkoznék azon, elmenjen-e vagy sem. Mikor a vendégei elmentek, nekifohászkodott, s a kínai teásdobozból kivette a telefonkagylót.

Ha Wilfrid fél hat óra körül otthon van, akkor eljön és megnézi a «vacakjait».

Wilfrid válasza: «Istenem! Hát igazán eljön?» szinte visszariasztotta. De a habozást elverte lelkéről azzal a gondolattal: «Párisi akarok lenni - Proust!» s megindult a klubja felé. Háromnegyed órát töltött ott, minden különösebb szíverősítő nélkül, kivéve három csésze kínai teát, három régi divatlapot, s három vidéki tag hátát, akik karosszékeikben szenderegtek, s csak egy negyed órával a kitűzött idő után állított be.

A legfelső emeleten Wilfrid az előszoba nyitott ajtaja előtt várta, sápadt volt, akár a bűnös lélek a tisztítótűzben. Megfogta szelíden Fleur kezét és behúzta. Fleur halk izgalommal gondolta: «Hát ez így megy? Du coté de chez Swann!» Kiszabadította a kezét és nyomban röpdösni kezdett a lakásban s darabról-darabra vette szemügyre a bútorzatot.

Meglehetősen kastélyi ízű, öreg, angol bútorzatot látott, itt-ott volt egy-egy keleti vagy empire darab is, amelyet valamelyik elköltözött Desert szedett fel, aki vagy a világot járta, vagy a francia udvarnál járt küldetésben. Attól féltében, hogy Wilfrid előírásszerűén támadni kezd, nem mert leülni, de viszont a Taté Galleryben elkezdett izgalmas beszélgetést se merte folytatni, A legbiztosabb volt a bútorzatról beszélgetni vele s csak ama ritka pillanatokban mert Wilfridre nézni, mikor Wilfrid nem nézett rá. Fleur tudta, hogy a játszmát nem a Gargonne és Amabel Nazing mintájára játssza, sőt abban a veszedelemben forog, hogy haza talál menni, a nélkül, hogy tapasztalatait egy jottával is gyarapította volna.

De nem tehetett róla, megsajnálta Wilfridet, aki sóvár szemmel csüngött rajta; az ajkát még nézni is keserű volt. Mikor végre, csupa fáradtságtól a sok bútornézéstől, leült, Wilfrid nyomban a lába elé borult. Amint ott térdelt előtte, térdeihez szorítva mellét, Fleur, aki idáig olyan biztonságban érezte magát, most komolyan megérezte a tragédia szelét, Wilfrid borzalmát önmagától, lobogó szenvedélyét. Fájdalmas volt és mély, nem illett ahhoz, amit a hallottak után idáig várt, nem illett a stílusba, de hogyan kerüljön ki innen, a nélkül, hogy neki is, magának is több fájdalmat okozzon. Mikor végre tényleg kikerült, egy csók árán, amelyet azonban nem viszonozott, akkor jött rá Fleur, hogy a való élet egy negyedóráját élte most végig, de egyáltalán nem volt benne biztos, hogy ez a negyedóra tetszett is neki... S most, amint itt ült a saját szobájában, hogy Alison estélyére átöltözzék, kíváncsi volt arra, vajon miféle érzései volnának, ha a dolgok úgy fejlődtek volna, amint ez az auktoritások szerint ilyen esetekben szokásos. Bizonyos, hogy nem igen volt része azokban a gondolatokban és benyomásokban, amelyekkel bármely haladó szellemű irodalmi termék felruházta volna. Kiábrándító eset, vagy benne van a hiba? Fleur nem bírta elviselni azt a tudatot, hogy benne valami hiba legyen s óvatosan berizsporozván a vállát, gondolatait Alison estélye felé fordította.

Bár Lady Alison időről időre találkozott az ifjabb nemzedék tagjaival, e körnek Aubrey Greenjei és Linda Frewejei nem igen tündököltek jelenlétükkel a fogadóestélyein. Nesta Gorset meghívta ugyan egyszer, de egy előkelő jogász és két irodalmi nagyság később panaszt emelt ellene. Ügy látszik, hatalmas sebeket ejtett ez urak önbecsülésén. Sibley Swant, aki a múlt érdekében szállott síkra, szívesen látták volna tán, de Sibley felhúzta az orrát és lenézte a társaságot. Így hát nem intellektuellek, hanem csupán intelligens társaság gyülekezett a teremben, mikor Fleur és Michael beléptek s a társalgás tele volt szellemi sziporkával és azzal a savoir faire-rel, amely az olyan emberek beszélgetését jellemzi művészetről és irodalomról, akiknek, mint Michael mondogatni szokta, «a faire-hez hála Istennek, semmi közük!»

- Mindegy, ezek a hangadók! - súgta Michael Fleur fülébe. - Minden író és művész nekik köszönheti a nevét. Mi a mai esti meglepetés?

Kiderült, hogy itt lesz a londoni bemutatkozója egy hölgynek, aki balkáni népdalokat énekel. De egy jobb felől eső benyílóban négy asztal bridge-re volt mégis megterítve. Az asztalokat máris megszállták. Azok között, akik itt-ott állva még hallgatták az éneket, volt Gurdon Minho, egy társaságbeli festő meg a felesége és egy szobrász, aki megrendelőt keresett. Fleur, aki Lady Feynte, a festő felesége és Gurdon Minho közé szorult, menekülésen törte a fejét. Igen - Mr. Chalfont is itt van! Lady Alison estélyein Fleur, aki a milieu-nek pompás megélője volt, sohase vesztegette idejét írókra és művészekre - hiszen velők mindenütt találkozhat - itt ő ösztönösen kiválogatta a nagyfejűeket, az irodalom és a politika nagy neveit és leste az alkalmat, hogy gombostűhegyre tűzze őket.

Michael a lépcsőházba menekült, nem volt kedve se beszélgetni, se hadakozni, s darázsderekával a fehér mellényben, a korlátnak támaszkodott. Két kezét mélyen a zsebébe dugta s úgy figyelte Fleur fehér nyakának forgását és hajladozását, hallgatta a balkáni dalokat, furcsán üres aggyal. E szó «Mont» riasztotta fel! Wilfrid állott odalent. Mont! Két esztendeje nem szólította e néven Wilfrid!

- Gyere le hozzám!

A lépcső fordulójánál Lionell Charwell tanácsos úr mellszobra állott, Boris Strumolowsky műve, amelyet abban az időben mintázott, amikor June Forsyte nem támogatta többé vérbeli, de pénztelen művészetét. Alig lehetett megkülönböztetni a többi mellszobortól, amelyek az Akadémia ez évi tárlatán voltak kiállítva s a fiatal Charwellek arra használták, hogy néha bajuszt pingáljanak rá.

E műremek mellett állott Desert s behunyt szemmel a falnak támaszkodott. Michaelnek feltűnt ez az arc.

- Mi baj, Wilfrid?

Desert meg se mozdult. - Tudd meg, hogy szerelmes vagyok Fleurbe.

- Micsoda?

- Nem akarom a kígyó szerepét játszani. Ellenségek vagyunk. Sajnálom, de így van. Tégy, amit akarsz! - Arca halottsápadt volt, s minden arcizma remegett. Michaelben viszont remegett a lélek. Milyen szörnyű, undorító jelenet. Lej óbb barátja, esküvőjén vőfélye! Ösztönszerűen a cigarettatárcája után nyúlt, ösztönszerűen kínálta meg Desertet. Mind a ketten ösztönszerűen vettek ki egy cigarettát s adtak tüzet egymásnak. Aztán megszólalt Michael:

- Fleur - tudja?

Desert bólintott: - Azt nem tudja, hogy megmondom neked - nem engedte volna meg. Egyelőre nem lehet ellene semmi panaszod!

S még mindig lehúnyt szemmel hozzátette: - Nem tehetek róla!

Ugyanaz a tudatalatti gondolat támadt fel Michaelben is. Természetes! Természetes! Bolond, aki nem látja, milyen természetes! Aztán valami bezárult a lelkében és így szólt: - Szép tőled, hogy elmondod nekem - de nem gondolod, hogy ki kéne térned az utunkból?

Desert vállai a falnak feszültek.

- Így terveztem, de úgy látszik, nem így történik!

- Úgy látszik? Nem értelek.

- Ha biztosan tudnám, hogy nincs semmi reményem - de nem tudom biztosan - s hirtelen Michaelre nézett. - Ide hallgass. Semmi értelme, hogy kesztyűs kézzel fogjuk meg a dolgokat. Kétségbeesett ember vagyok én s ha tudom, elveszem tőled.

- Szent Isten, - szólt Michael, - ez mindennek a teteje.

- Úgy van!..... De azt megmondom neked, ha eszembe jut, hogy veled megy haza, s aztán magamra gondolok - vérfagyasztón s halkan elnevette magát, - akkor azt tanácsolnám neked, hogy egy szót se szólj!

- Well, - felelte erre Michael, - miután azonban ez nem egy Dosztojevszkij-novella, azt hiszem, nincs több mondanivalónk.

Desert elmozdult a fal mellől s kezét Lionel Charwell mellszobrára tette.

- Remélem, most már magad is belátod, hogy kikeltem önmagámból s talán a magam dolgát is elrontottam azzal, hogy neked elmondottam. Semmi esetre se kezdtem tüzelni a nélkül, hogy megüzentem volna a háborút.

- Nem - felelte Michael tompán.

- A könyveimet pedig átadhatod valamelyik másik kiadónak.

Michael erre csak vállat vont.

- Akkor hát Isten veled! - szólt Desert. - Sajnálom, hogy olyan primitív voltam.

Michael vőfélyének a szeme közé nézett. Nem, a keserű kétségbeesést, ami e szemekben lakott, nem lehetett semmiféle más érzelemmel összetéveszteni. Akaratlanul is kezét nyújtotta utána, halkan szaladt ki száján a szó: «Wilfrid» s mialatt Desert lement, ő felment a lépcsőn.

Mikor ismét a régi helyén állott s a karfának támaszkodott, megpróbálta felérteni, hogy az élet nem nevetséges eset, de nem tudta. A helyzet, amelybe került, kígyó ravaszságát, oroszlán bátorságát, galamb szelídségét kívánta meg s Michael úgy tudta, hogy e bibliai tulajdonságok nincsenek birtokában. Ha Fleur úgy szeretné őt, mint ahogy ő szereti Fleurt, akkor őszintén megsajnálta volna Wilfridet. Olyan természetes Fleurbe beleszeretni. De nem szereti, ó, nem szereti őt! Michaelnek csak egy erénye volt, amennyiben ezt erénynek lehet nevezni, az, hogy szerény véleménye volt önmagáról s viszont hajlamos volt túlsókra becsülni a barátait. Igen sokra becsülte Desertet s furcsa, de most se haragudott rá! íme, a barátja arra készül, hogy halálos sérelmet kövessen el ellene, hogy elidegenítse tőle a feleségét, aki szereti vagy helyesebben megtűri őt s mégsem tartja őt aljas fráternek. Az ilyen szelídség, tudta, reménytelen, de számára a szabad akarat s a szabad életközösség elmélete nem csupán irodalmi fogalmakat jelentett, hanem lelkének részét tette. Hogy erőszakot alkalmazzon, akármilyen kívánatosnak látszott is, arra nem volt képes. S valóságos kétségbeesés marcangolta a szívét, amint végignézte Fleur ravaszkodó kisded játékát Gerald Chalfonttal. Hátha mégis elhagyja őt Wilfrid kedvéért! De nem, bizonyára nem teszi meg, nem mond le apjáról, házáról, kutyájáról, barátairól, s a gyűjteményéről... nem fog, nem tud lemondani róluk. De hátha mindezt megőrizné magának, Wilfridet is beleértve? Nem! Ezt nem teszi! Csak egy pillanatra villant meg ez a lehetőség lelkének természetes lojalitásában!

Well, akkor hát mit tegyen? Tisztázza Fleurrel a dolgot? Vagy várjon és figyeljen? Mire? Anélkül, hogy szándékosan ne kémlelné ki lépteiket, nem figyelheti meg őket. Desert nem fog többet házukba eljárni. Nem. Vagy mindenről kell mondjon vagy semmiről s ez nem jelent egyebet, minthogy a Damoklész kardja szakadatlanul a feje fölött fog lebegni. Nem! Teljes őszinteséget! És semmi olyat, ami tőrvetéshez hasonlíthatna! Végigsimította tenyerével a homlokát, amely nedves volt. Bár már otthon volna, távol ettől a zsivajtól és ezektől a művelt majmoktól. Vajon lemenjen és kihívja Fleurt? Anélkül, hogy valami okot mondjon rá, lehetetlen! Csak ezt a szörnyű fej görcsöt hozza fel okul? Hiába, le kell nyelnie. Az énekesnő elhallgatott. Fleur éppen körülnézett. Most bólintani fog biztosan! Sőt ellenkezőleg, férje felé indul! Michael nem tudta elnyomni magában a cinikus gondolatot. Hogy lekapcsolta az öreg Chalfontot! Szereti Fleurt, de ismeri apró gyengéit! Fleur odament férjéhez és megfogta a kabátja ujját!

- Nekem elég volt Michael, lépjünk meg innen. Vagy inkább maradsz?

- Gyorsan - felelte Michael, - mielőtt észre- vennék!

Mikor kiértek a hűvös levegőre: «Most?» gondolta magában «vagy otthon?».

- Én azt hiszem, - jegyezte meg Fleur, - hogy ezt a Chalfontot túlsókra becsülik. Én úgy látom, nem egyéb, mint egy értelmi ásítás ez az egész ember! Holnaphoz egy hétre nálunk ebédel!

Nem most, otthon, az ő szobájában!

- Mit gondolsz, Alisonon kívül kit hívjak meg erre az ebédre?

- Ne hangos embert!

- Persze, hogy nem. Csavaros eszű ember kéne, Michael. Vigye a fene, néha magam is azt gondolom, hogy nem éri meg!

Michael szíve megállt. Mi volt ez? Csoda? A primitív érzések felülkerekedtek a társas élet e körülrajongott művelőjének lelkében? Egy órával előbb még azt felelte volna:

- Igazad van szívem, hidd el, nem éri meg! De most a változás minden jele vészt jósló lehet. Karját Fleur karjába öltötte.

- Ne törd a fejedet, majd megtaláljuk valahogy a kellő figurákat!

- Legjobb volna egy kínai miniszter - szólt halkan Fleur, - Minhoval és apáddal - négy úr - két hölgy - nagyszerű. Beszélek az öregeddel.

Michael kinyitotta az ajtót, Fleur bement, ő még egy pillanatig kint maradt, elnézte a csillagokat, a platánokat, egy férfi alakját, aki szeméig feltűrt gallérral s homlokába nyomott kalappal mozdulatlanul állott. «Wilfrid» gondolta magában.

Spanyolország! Miért Spanyolország? S a sok szegény ördög, aki bajban van - a szív - ó, az emberi szív! Becsukta maga mögött az ajtót.

De nemsokára egy másik ajtót nyitott ki, sokkal kisebb lelkesedéssel. Fleur egy karosszék karfáján ült, halvány levendulaszínű pizsamában, amelyet néha vett csak fel, hogy el ne feledje ruhatárának ez egzotikus lakóját és a tűzbe bámult. Michael megállott, elnézte Fleurt és saját magának tükörképét az öt tükör közül az egyikben, fekete-fehér kockás, pierrot-pizsama volt rajta, amelyet Fleur vett neki. «Mint egy játék figurái! gondolta magában, egy játék figurái! Vajon valóság-e mindez? Előbbre ment és leült a karosszék másik karfájára.

- Ó, hogy a fene! - dörmögte magában. - Bár Antonius volnék! - s a karosszék karfájáról az ülésre csúszott, hogy Fleur arcát ne lássa, ha az asszony el akarná rejteni előle.

- Wilfrid elmondta nekem - jelentette ki csöndesen.

Kint van! S most mi történik?! Látta, mint önti el a pír Fleur arcát és nyakát.

- Ó, micsoda bolondság - mit mondott el?!

- Csak annyit, hogy szerelmes beléd - semmi egyebet - mert nincs egyéb elmondani való, ugye? - S felhúzta térdeit a karosszék ülésére, két karjával keményen átölelte a térdeit. Le kell nyelnie! Le kell nyelnie! S behunyta a szemét.

- Persze, hogy nincs egyéb - felelte Fleur egészen halkan. - Ha Wilfridnek kedve telik az ilyen bolond beszédekben.

Kedve telik! A szó igazságtalanul hangzott olyan ember előtt, akinek a bolondsága még friss keletű s máris olyan tartós! S különös, a szíve mégsem dobbant meg. Pedig e szavak hallatára fájdalmasan meg kellett volna dobbannia.

- Szóval, ez azt jelenti, hogy Wilfridnek vége?!Vége? Nem tudom!

Ah! Hogyan is lehessen valamit tudni, mikor szerelemről van szó!

- Well, - szólt végre Michael és minden erejét összeszedte, - ne felejtsd el, hogy szörnyen szeretlek!

Látta, mint rezdül meg szempillája s mint rándul meg a válla.

- Hát képesnek tartasz rá?

Keserű, szíves vagy egyszerű, melyik a három közül? Hirtelen hátra nyúlt az asszony keze és elkapta Michael fülét. Erősen megmarkolva lehúzta a fejét s felülről nézve, ránevetett. S a férfi szíve megint csak nem dobbant meg. Ha nem az orránál fogva vezeti, akkor...?! De magához szorította az asszonyt a székben. A levendula s a fekete-fehér kocka egy gomolyaggá egyesült - Fleur visszaadta a csókot. De szívből-e? Ki tudja? Michael nem.

Tizedik fejezet
Egy sportsman halála

Soames, aki bosszankodott, hogy nem találta otthon a leányát, kijelentette, hogy várni fog és letelepedett az almazöld kanapé közepére, megfeledkezve Ting-a-lingről, aki a tűz előtt szunyókálva pihente ki Amabel Nazing cirógatásait, aki őt roppant «ravasz jószágnak - mondotta. Szürkén és megülepedetten ült a kanapén, keresztbe rakta a lábait s mély redővel a homlokán, Eldersonról gondolkodott, a világ állapotjárói, meg arról, hogy mindig előadódik valami. S mennél tovább gondolkozott, annál jobban csodálkozott azon, hogyan is lehetett olyan «pali», hogy beüljön egy olyan igazgatóságba, amelynek bármiféle dolga van idegen országokkal. Mindaz a régi bölcsesség, amely a tizenkilencedik században úgy megalapozta a brit vagyont, a forsytei filozófia, amely azt tanította, hogy az ember törődjék a maga dolgával és ne vegyen kockázatot magára, s az a szívós szövésű nemzeti önzés, amely nem tűrte, hogy az ország délibábok után szaladgáljon itt vagy amott, néma vádbeszédet tartott a lelkében. Politikailag Anglia hamis nyomon jár, ha azzal kísérletezik, hogy befolyást gyakoroljon a kontinensre s a biztosító társaság, melynek Soames igazgatósági tagja, hamis nyomon jár, ha Anglián kívül is köt viszontbiztosítást. Fajának sajátos ösztönével sóvárgott az egyenes és egyéni ösvény után. Soha se avatkozz olyasmibe, amit nem tudsz ellenőrizni. Egy körben maradjunk - mondotta az öreg Mont. Nem erről van szó: Törődj a magad dolgával! - ez a helyes formula. Soames hirtelen valamit érzett a lábán. Ting-a-ling szaglászta a nadrágja szárát.

- Ó - szólt Soames. - Te vagy az!

Két elülső lábát a kanapénak támasztva Ting-a-ling a levegőt nyalogatta.

- Felvegyelek? - kérdezte Soames. - Nem vagy túl nehéz? - S újból megérezte a kis eb szeretetének halvány melegét.

- Úgy látszik, van bennem valami, ami vonzza őt! s nyakánál fogva felemelve, a vánkosra tette a kis kutyáját. Te meg én, szinte ezt mondotta a kis eb szeme. Kínai ember kevés dologba szól bele. A kínaiak tudják, mi a teendőjük, ötezer esztendeje, csak a maguk dolgával törődnek!

- Lemondok az igazgatóságról - gondolta Soames. - De mi történik Imogénnel, s a Rogerekkel és Nicholasokkal, akik pénzt fektettek a vállalat részvényeibe, csak azért, mert ő is tagja az igazgatóságnak? Bár ne mennének utána, mint egy birkanyáj! Felállott a kanapéról. Semmi értelme, hogy tovább várakozzék, elmegy a Green Streetre és nyomban beszél Winifreddel. S a nélkül, hogy Ting-a-linget a díványról levette volna, kiment.

Ez esztendőben szinte élvezte az életét. Volt egy ház, ahová eljöhetett, leülhetett és gyönyörűségét lelhette a rokonszenvben amely feléje sugárzott, ha nem is többször, hetenként egyszer, mint régmúlt időkben Timótéknál s ez kimondhatatlanul jól esett lelkének. Mikor Fleur elhagyta apja házát, szinte magával vitte apja szívét is, de Soames most szinte előnyösebbnek vélte, hogy egyszer egy héten meglátogassa a szívét, minthogy állandóan ott legyen körülötte. Volt egyéb oka is arra, hogy könnyű legyen a kedve. Az az ördögi, külföldi fickó, Prosper Profond réges-rég eltűnt, nem tudni merre és Soames felesége azóta határozottan nem olyan csökönyös és nem olyan gúnyos szavú. Valami Coué dologgal foglalkozik mostanában, s meg is hízott. Sokat jár ide s oda az autón. Általában véve azonban otthonülőbb most. Aztán meg megbékült Soames Gauguinnel is. A Gauguin képek enyhe áresése meggyőzte őt arról, hogy ez a piktor minden figyelmet megérdemel s még három képét megvette. Gauguin még emelkedni fog! Soames szinte előre sajnálta ezt az ösztönösen megérzett áremelkedést, mert egészen megkedvelte ezt a piktort. A színei, mihelyt az ember megszokta őket, rendkívül vonzók. Ám különösen egyik képének, amelyik, amennyire ezt Soames megállapítani tudta, nem ábrázolt semmit, volt az a sajátsága, hogy az ember tekintetét lekötötte. Szinte rosszul esett arra gondolnia, hogy meg kell válnia a képtől, igaz, magasabb áron. De főleg akkor érezte magát legjobban, akkor élvezte ifjúságának késő kivirulását, Annettet illetőleg is, akkor telt nagyobb öröme abban, amit evett, ha szinte önelégülten a pénzügyi helyzeten jártak gondolatai. A font értéke megy felfelé. A munkásság nyugton marad! S most, hogy lerázták magukról azt a nagyszájú munkásvezért, jó néhány esztendei nyugalmas konzervatív kormányzatra számíthatnak. S ha arra gondolt, mint most, amikor a St. James Parkon keresztül vágott a Green Street felé, hogy meggondolatlanul olyan vállalat igazgatóságába ült bele, amelyet nem tud ellenőrizni, ilyenkor úgy érezte magát, mintha, well, az ördög markában volna a nyaka!

A Piccadillyn elmélázva ment végig, a Park felől eső oldalán, s szokása szerint felnézett az Iseeum Klub ablakára. A függönyök be voltak húzva s hosszú, meleg, otthonias fénynyalábok estek ki az utcára. Erről eszébe jutott, hogy valaki azt mesélte, George Forsyte beteg. Igaz, hónapok óta nem látta már Georgot a klub ablakában. George mindig túl- sokat evett és ivott. Átment a túlsó oldalra s elment a klub ablakai alatt s hirtelen érzés hatalmasodott el lelkén - maga se tudta mi lehetett - vágyakozás saját múltja után, szinte honvágy - úgy hogy megállóit és felment a lépcsőn.

- Mr. George Forsyte a klubban van?

A portás bámulva nézett rá, szürke hajú, hosszú képű ember akit a messzi nyolcvanas évek óta ismert.

- Mr. Forsyte sír? felelte. Mr. Forsyte nagyon beteg. Azt mondják, nem is épül fel.

- Micsoda? - felelte Soames. Nekem senki se szólt róla.

- Nagyon rossz állapotban van - igen rossz állapotban. A szívével van baja.

- A szívével? S hol fekszik?

- A lakásán sir, itt a sarkon túl. Azt mondják, már az orvosok is feladták. Itt nagyon hiányzik majd. Negyven esztendeje ismerem. Még a régi iskolához tartozott és a bort meg a lovat nagyszerűen ismerte. Egyikünk sem él örökké, de azt sohase hittem volna, hogy ő is elköltözzék. Túl sűrű volt a vére, sir, az volt a baj.

Soames halk megrendüléssel eszmélt rá arra, hogy sohase tudta, hol lakik George öccse, olyan biztosan volt odahorgonyozva George a klubja ablakához.

- Mondja meg kérem a lakása címét.

- Belville Row, sir, s remélem, hogy jobb állapotban találja. Nem lesz aki elmondja helyette a tréfás mondásait, nem bizony!

Mialatt a sarkon befordult a Belville Row-ra, Soames gyorsan számolni kezdett. George hatvanhat éves, csak egy esztendővel fiatalabb nála! S ha már most végső óráit éli, akkor ez valósággal természetellenes. Miért nem élt rendes életet!? gondolta Soames. Mindig mulatós életet élt! Mikor is készítettem el a végrendeletét? Amennyire emlékezni tudott George egész vagyonát fivéreire és nővéreire hagyta - nem volt más, akire hagyja. A vérrokonság szava rezdült meg Soamesben, a családi vagyon megőrzésének ösztöne. George meg ő sohasem fértek meg - ellentétes vérmérsékletek pólusai voltak - de mégis csak el kell temetni s ki gondoskodjék erről, ha nem ő, Soames, aki oly sok Forsytet kísért már ki életében? Eszébe jutotta gúnynév, amelyet George akasztott rá valaha: temetkezési vállalkozó! Hm! Mégis csak van költői igazságszolgáltatás a földön! Belville Row! Igen! Itt van a n. számú ház! Hamisítatlan agglegény képe van! S mialatt a csengő felé nyúlt, eszébe jutott: Nők! De sok dolga volt George-nak életében a nőkkel!

A csengetésre fekete kabátos férfi jelentkezett, hallgatag és tartózkodó külsejű.

- Az unokafivéremet keresem, Mr. George Forsytet. Hogy van?

A férfi ajkai összeszorultak.

- Nem reméljük, hogy túléli az éjszakát sir!

Soames hirtelen dobbanást érzett jégeringe alatt.

- Öntudatnál van?

- Igen uram.

- Nem vinné be neki a névjegyemet? Talán beszélni akar velem?

Nem volna szíves itt várni, sir? Soamest egy alacsony szobába vezette be, melynek falait mellmagasságig faburkolat fedte s azon túl metszetek és nyomatok borították. George, mint gyűjtő! A falakon, amerre csak a szem fordult, nyomatok csüngtek, színes és fekete, régi és új nyomatok, melyek a lóverseny és az ökölvívó sport jeleneteit ábrázolták. A vörös falból alig látszott ki egy hüvelyknyi. Már éppen a nyomatok jelzéseit akarta Soames szemügyre venni, hogy értéküket megbecsülje, mikor észrevette, hogy nincs egyedül. A kandalló előtt egy magas hátú székben, egy nő ült, korát a bizonytalan világításban nem lehetett megállapítani, könyökét a szék karfájára támasztotta s a zsebkendőjét arcához szorította. Soames ránézett és titokban szimatolni kezdett. «Nem úrinő» gondolta magában. Tizet az egyhez, hogy bonyodalmak lesznek. Az inas fojtott hangja szólalt meg:

- Forsyte úr kéreti önt uram - Soames végigsimított az arcán és az inas után indult.

A hálószoba, amelybe lépett, igen furán volt bebútorozva. Az egyik falat egész hosszában egyetlen óriási bútordarab foglalta el, csupa fiók volt és kihúzó. Ezenkívül alig volt bútor a szobában, csak egy toilett asztal, ezüst felszereléssel, a kandallóban villanyos fűtőtest s vele szemben egy ágy. A kandalló fölött egyetlen festmény csüngött, amelyet Soames szinte gépiesen megnézett. Micsoda?! Kínai kép! Nagy, fehéres, féloldalt fordult majom, amely egy kifacsart gyümölcs héját tartja kinyújtott kezében. Bajuszos arcával visszafordulva, barna, szinte emberi szemével nézi a gyümölcsöt. Vajon mi lehetett az, ami unokafivérét, akinek semmi érzéke nem volt a művészet iránt, arra bírta, hogy ilyesmit megvegyen és ágyával szemben a falra akasszon? Soames megfordult és az ágy lakójára nézett. Az egyetlen sportsman a társaságban - amint Montague Dartie virágkorában nevezte, - dagadt tagjaival, melyek a vékony takaró alatt kirajzolódtak, ott feküdt előtte. Valósággal megrendítette Soamest, amint az ismerős, egykor húsvörös színű arcot megpillantotta, amely most sápadt volt és puffadt, akár a hold s a szeme körül, mely még mindig gúnyosan csillogott, ráncos és sötét gyűrűk. Hangja rekedten és tompán, de a régi forsytei csengéssel szólalt meg most:

- Halló Soames! Eljöttél, hogy mértéket végy a koporsómra?

Soames kezének egy legyintésével elütötte ezt a feltevést, furcsa érzés vett erőt rajta, mikor az elváltozott George-ra nézett. Sohase fértek meg egymással, és mégis...!

S lapos, ridegen csengő hangján így felelt:

- Well George! Összeszeded még te magadat. Fiatal vagy te még! Valamiben tán a szolgálatodra lehetek?

George színtelen ajkain gúnyos mosoly villant fel.

- Írj a végrendeletemhez egy kodicillust. Az asztalfiókban találsz papirost. - Soames a fiókból kivett egy ív papírost, melyre az Iseeum Klub címe volt nyomva. Az asztal mellett állva megírta a kodicillus bevezető formális részét a töltőtollával, aztán újból George felé fordult. A szavak komor örömmel hangzottak feléje :

- Három csikómat a fiatal Val Dartienak hagyom, mert ő az egyetlen Forsyte, aki egy lovat meg tud különböztetni egy szamártól. Kísértetiesen hangzott a torokból jövő vihogás hangja Soames fülében. - Mit írtál?

Soames felolvasta: Három versenylovamat rokonomnak Valerius Dartienek hagyom, (Lakik: Wansdon, Sussex) mivel alapos ismeretekkel bír a versenylovak körül.

Újból felhangzott a kísérteties kacaj. - Száraz egy fickó vagy te Soames! Folytassuk. Milly Moyle-nek, lakik Claremont Grove 12, tizenkétezer fontot hagyományozok, örökségi adótól menten.

Soames kevés híján, elfüttyentette magát.

A nőnek, aki a szomszéd szobában ül!

George szeme most komoran elborult.

Soames nem tudta megállni, hogy meg ne jegyezze: «Nagy pénz!»

George dühösen felhorkant.

- Írd le, különben az egészet neki hagyom.

Soames leírta. - Ez az egész?

- Igen. Olvasd fel.

Soames felolvasta. S újból hallotta a kísérteties kacajt.

- Keserű pilula lesz. Ezt nem teszitek az újságokba. Hívd be az inast, ti ketten lesztek a tanuk.

Mielőtt Soames az ajtóhoz ért volna, kinyílt s az inas jött be rajta.

- A... hm... plébános van itt sir, jelentette bocsánatkérő hangon. Azt kérdezted, vajon nem óhajtja-e fogadni?

George feléje fordult s húsos szürke szeme forgott üregében.

- Mondd, hogy üdvözlöm őt, felelte s a temetésemen találkozunk!

Az inas meghajolt és kiment, s csönd állott be a szobában.

- Most behívhatod, szólt George - nem tudom mikor vonják be a lobogót!

Soames beintette az inast. Mikor a pótvégrendeletet aláírták s az inas kiment, George megszólalt:

- Vidd magaddal s legyen rá gondod, hogy Milly megkapja a pénzt. Meg lehet bízni benned, Soames, az az egy bizonyos.

Soames furcsa felindulással tette zsebébe a kodicillust.

- Nem szeretnéd még egyszer látni? - kérdezte aztán.

George hosszan bámult rá, mielőtt válaszolt volna.

- Nem. Mi célja volna? Inkább adj ide egy szivart, abból a fiókból.

Soames kihúzta a fiókot.

- Szabad-e? - kérdezte.

George elnevette magát. - Soha életemben nem tettem azt, amit szabad, most kezdjem el? Vágd le a végét!

Soames levágta a szivar végét. - De gyufát nem adok neki, gondolta magában. Nem vehetem magamra a felelősséget. - De George nem kért gyufát. Teljesen mozdulatlanul feküdt, a szivar meggyújtatlanul az ajkai között s az íveit szempillák szemére borultak.

- Isten veled, szólalt meg most. Egyet szundítok.

- Isten veled, felelte Soames. Remélem, hogy... hamarosan…

George újra felütötte a szemét, a merev, szomorú, tréfás pillantása, mintha e hamis reményt és vigasztalást elhessegette volna. Soames gyorsan sarkon fordult és kiment. Rosszul érezte magát és szinte öntudatlanul lépett be újra a fogadószobába.

A nő még mindig ugyanabban a tartásban ült a helyén s ugyanaz az átható illat lebegett a szoba levegőjében. Soames felvette az esernyőjét, amelyet lent hagyott és kiment.

- Ez a telefonszámom - mondotta az inasnak, aki a folyosón várta. Majd tudassa velem.

Az inas meghajolt.

Soames kifordult a Belville Rowról. Sohasem vált meg George-tól az érzés nélkül, hogy most kinevették. Vajon most is kinevette-e? Vajon ez a pótvégrendelet George utolsó tréfája volt-e? Vajon, ha ma délután nem megy el hozzá, George valaha is megíratta volna, hogy vagyona egy harmadát elvonja családjától s a magas hátú székben ülő, szagos nőnek juttatja? Soames úgy érezte, hogy itt valami titok lappang. Hogyan is űzhet egy ember ilyen tréfákat a halál küszöbén? Bizonyos tekintetben heroikus! Hol temettesse el? Valaki majd megmondja, Francié vagy Eustace. S vajon mit fognak gondolni, ha majd tudomást szereznek arról a nőről, aki ott ült a székben, meg a tizenkétezer fontról? «Ha meg tudom szerezni azt a fehér majmot, gondolta hirtelen Soames, megszerzem. Jó dolog!» A majom szeme, a kifacsart gyümölcs - vajon az élet nem egyéb-e, mint keserű tréfa s George mélyebbre nézett-e, mint ő, Soames? Becsöngetett a Green Streeten.

Mrs. Dartie nagyon sajnálja, de Mrs. Cardigan meghívta vacsorára és negyediknek egy bridge-partihoz.

Soames egyedül ment le vacsorázni. A csiszolt asztallap mellett, mely alá Montague Dartie elég sűrűn csúszott, ha nem is aludt ott, egyedül ebédelt és mélázott Soames. «Meg lehet benned bízni Soames, az az egy bizonyos!» Hízelgő volt a kijelentés és mégis bántotta. Milyen mélyen sebeztek szardónikus tréfái! Hogy megrendítse családi érzésében és rábízza, hogy e megrendülés dacára is teljesítse kötelességét! George-nak sohasem ért meg tizenkétezer fontot az olyan nő, akinek pacsuli szaga volt. Ez volt a vég, az utolsó fricska, amelyet családjának, a Forsyteknek, magának Soamesnek adott! Well, - azokat akik megsértették vagy felfricskázták - Irént, Bosinneyt, az öreg meg a fiatal Jolyont, most meg George-ot elérte végzetük. Meghaltak, vagy haldokolnak, vagy kint vannak British- Columbiában! Újból látta a nem égő szivar fölött unokafivére szemét, merev, szomorú, gúnyos pillantását! Szegény ördög! Felállott az asztal mellől és idegesen félrevonta a függönyt. Az éjszaka tiszta volt és hideg. Mi történik az emberrel azután? George azt szokta mondani, hogy korábbi életében II. Károly király szakácsa volt. De a lélekvándorlás bolond beszéd, gyengeelméjű elméletszövés! S mégis milyen boldogan ragaszkodnék hozzá az ember, ha tudná, mi lesz vele, ha egyszer elköltözött a földről. Ragaszkodnék hozzá és Fleur közelében maradna! Miféle zaj ez? Gramofon a konyhában! Ha nincs otthon a macska, cincognak az egerek! Az emberek mind egyformák, amit lehet elveszik, s olyan keveset adnak érte, amily keveset csak lehet. Well! Rágyújt egy cigarettára. Mikor a gyertyán meggyújtotta - Winifred vacsorához gyertyákat gyújtatott, megint ez volt a divat - azt gondolta: - Vajon az a szivar még most is ott van-e a fogai között? Furcsa fiú ez a George, egész életében furcsa fiú volt! Elnézte a füstkarikát, amely a nélkül, hogy akarta volna, gyűrűzött a szájából, nagyon kéken, mert sohase szívta le a füstöt! Igen! Túl gyorsan élt George, különben nem halna most meg, húsz évvel hamarább, túl gyorsan élt! Hiába, most ide jutott! Bár volna itt legalább egy macska, akivel beszélgessen. A kandalló párkányáról levett egy kis kínai szörnyeteget. Az öccse, Benedikt, vette egy évvel a háború után, egy keleti város bazárjában. Zöld szeme volt: - Nem smaragd - gondolta Soames. Valami olcsó kő.

- A telefonhoz kérik, sir!

Kiment a hallba és felvette a kagylót.

- Igen?

- Mr. Forsyte meghalt sir, az orvosok azt mondják, álmában. Ó! mondotta erre Soames. És mondja, a szivar...? Nagyon köszönöm. Helyére akasztotta a kagylót.

Meghalt! S ideges mozdulattal a belső zsebébe nyúlt, a kondicillus után.

Tizenegyedik fejezet
Kalandos kísérlet

Egy hét alatt Bicket meggyőződött arról, hogy a «job», az állás, síkosán, akár az angolna és játszi könnyedséggel, akár a fecske, mindörökre eltűnt a szeme elől. Életre elköltött egy fontot, egy lovat megfogadott három shillinggel s nem maradt zsebében több pénze, mint huszonnégy shilling. A szél megfordult, délnyugatról fútt s Victorine először hagyta el a szobát. Ezzel ugyan megkönnyebbült kissé, de a munkátlanság görcsös érzése, a félelmetes kapkodás a mindennapi kenyér után, a feljajduló halálos aggodalom, lelkének fenekéig marta be magát. Ha egy vagy két héten belül nem jut munkához, akkor nem marad más hátra, mint a szegényház vagy a gáz. «A gáz, gondolta magában Bicket, ha ő is úgy akarja, én nem bánom.» Én már torkig vagyok. Végre is, mit jelent? Az ő karjában szívesen megyek! De ezen a hétfői éjszakán, az az ösztön, hogy mégsem olyan könnyű a gázcsap alá dugni a fejünket, hirtelen ötletet szült az agyában. Léggömbök - amiket az az ember árusít, ott az Oxford Streeten? Miért ne? A tőke, amely ehhez a vacakhoz szükséges, még itt van a zsebében s utcai árusításhoz nem kell engedély. Agya a hajnali szürkületben úgy cikázott, mint mókus a fán, s hirtelen felértette, a színes léggömbök kiszámíthatatlanul többet érnek, mint az egyéb ilyen utcai áruk. Aki ilyesmit árul, az feltétlenül szembe tűnik a járókelőknek, - minden szem meglátja a rikító gömböket, amik előtte táncolnak a légben. Sokat ugyan nem lehet keresni rajtok - amint kiszimatolta, egy hatpennis színes levegőtömbön legföljebb egy pennyt, három kicsi két pennis gömbön pedig szintén egy pennyt, de aki eladja őket, lám megél belőlük, s talán a panaszkodásával csak el akarta őt ijeszteni attól féltében, hogy az üzletét túlságosan csalogatónak véli. A híd elején, ott ahol a forgalom... nem, inkább a Szent Pál székesegyház előtt. Tud egy sarkot, ahol egy lépéssel a gyalogjárótól megállhat, mint az az ember az Oxford Streeten. De a kis nőnek, aki mellette szunnyadt, nem szólt egy szót se. Egy szót se szól neki, amíg el nem vetette a kockát. Mert ez utolsó fillérének megkockáztatását jelenti. Hogy éppen csak megéljen, legalább három tucat nagy és négy tucat kis gömböt kell naponként eladnia s ez összesen huszonhat shilling heti keresetet jelent, ha ugyan az az ember nem füllentett. Ebből ugyan nem jut sok Ausztráliára. S nem is valami díszes foglalkozás - Victorine megdöbben, ha megtudja. De élet-halál kérdése most már - meg kell próbálnia, szabad idejében pedig munka után nézhet.

Így hát ez ösztövér kapitalista négy tucat nagy és hét tucat kis gömbbel felszerelve, zsebében két shillinggel és gyomrában igen kevés tápanyaggal felállott Szent Pál templomával szemben, másnap délután két órakor. Két nagy és három kis gömbnek a nyakát, miután felfútta őket, lassan bekötötte s a vörös, kék és zöld gömbök ott táncoltak előtte a levegőben. Azután orrában a gumi szagával és kidülledt szemmel lelépett a járdáról a kocsiútra és úgy figyelte az előtte elhaladó emberiséget. Jól esett neki, mikor észrevette, hogy a legtöbb ember aki elment előtte, megfordult. Az első ember, aki megszólította, egy rendőr volt:

- Nem hiszem, hogy itt maradhasson!

Bicket nem felelt, a torka elszorult. Hallott egyet - mást a rendőrökről. Rosszul fogta meg tán ezt a dolgot? Hirtelen nagyot nyelt és így szólt: «Hadd próbálkozzak meg, biztos úr! Igazán rossz bőrben vagyok. Ha útban vagyok itt, oda állok a hová kívánja. Most kezdtem ebbe a dologba és két shilling a zsebemben egész vagyonom ezen a földön, a feleségemet kivéve.»

A rendőr, hosszú szál ember, végignézett rajta. «Hát majd meglátjuk. Nem bántom magát, ha senki se tesz kifogást.»

Bicket szeme pillantása hálásan elmélyült.

- Nagyon szépen köszönöm, mondotta - vegyen el egyet a kis nőjének - szívesen adom.

- Veszek egyet, felelte a rendőr, vagy nem kell, hogy elindítsam az üzletet. Egy óra múlva leváltanak, addigra készítse ki, de vörös legyen.

S ezzel odébb ment. Bicket látta, hogy figyeli a forgalmat. Lehúzódott a kocsiútra s mozdulatlanul megállóit. Nagy szemével kísérte végig a járókelőket amint előtte elmentek, csak néha-néha igazgatta idegesen az áruját.

«Ha Victorine itt látna!» Egész lelke fellázadt! Isten úgy segítse, kivergődik ő még ebből, ki, a napra, új életbe, amely igazán élet!

- Majdnem két óra hosszat állt egy helyben, hol egyik, hol másik lábát emelgetve, amelyek a hosszú állást nem szokták meg s eladott négy nagy és öt kicsit - öt penny volt az egész nyeresége, - mikor Soames, aki megváltoztatta útirányát, hogy elkerülje azokat a frátereket, akik nem tudnak William Gouldyng Ingeren túlvergődni, amint most a biztosító felé tartott, elment előtte, Félénk hang ütötte meg fülét: - Nem parancsol léggömböket - elsőrendű áru! - mire elfordult Szent Pál kupolájától, amelynek, mint egész életében szokta, most is a szemléletébe merült s csupa meglepetéstől hirtelen megállt.

- Léggömböket!? - mondta. Ugyan mit kezdjek én léggömbökkel?

Bicket elmosolyodott. Olyan mélységes volt az ellentét e zöld, kék és narancsszínű gömbök és Soames szürke önelégültsége között, hogy még őt is mosolyra fakasztotta.

- A gyerekek nagyon kedvelik sir - súlyuk nincsen, a mellényzsebbe is beleférnek, sir!

- Lehet, felelte Soames, de nekem nincs gyermekem.

- Talán unokája, sir.

- Unokám sincs,

- Bocsánat sir.

Soames hirtelen pillantást vetett rá. Az ilyen hirtelen pillantással szokta megállapítani pénztelen emberek jellemét. Szegény, ártalmatlan kis patkány! gondolta magában. «Adjon ide kettőt, mibe kerül?»

- Egy shillingbe sir, s nagyon köszönöm.

- Tartsa meg, ami visszajár, szólt Soames gyorsan s aztán elcsodálkozva tovább ment. Hogy mi a fenének vette meg ezeket a gömböket s miért fizetett értük dupla árat, maga se tudta felérteni. Nem emlékezett, hogy valaha ilyesmi megesett volna vele. Egészen különös eset! De hirtelen rájött arra, miért tette. Az a fráter alázatos volt és szelíd, s a mai időben, a kommunista hencegések napjaiban, az ilyesmit bátorítani kell. Végre is, az a kis ember a kapitalisták pártján van, pénzét a léggömbökbe fektette. Kereskedik! S szemét újra a székesegyház kupolájára emelve, a nyirkos fogású gömböket kabátja zsebébe gyömöszölte. Valaki kiszedi onnan és csodálkozni fog, vajon mi érhette őt? Well, most egyéb dolgokra kell gondolnia!...

De Bicket lelkesült hangulatban bámult utána. Kétszázötven százalék tiszta haszon két gömbön - ez már valami! A félelme, hogy nem jár elég asszony erre, nem bántotta többé - mert végre is az asszonyok nagyon ismerik a pénz értékét, fölös shillingeket nem lehet kiszedni belőlük. Bár több ilyen cilinderes öreg milliomos járna erre!

Este hat órakor hat shilling és nyolc pence haszonnal a zsebében, amelynek a felét Soamesnek köszönhette, versenyt sóhajtozott a gömbjeivel, amelyekből a levegőt kieregette, feszült gondossággal bogozta le róluk a köteléket s a fatálnak, amelyen árulta őket, a fiókjába rakosgatta őket. Aztán a hóna alá kapva a tálcát, fáradt lábaival megindult a híd felé. Egy teljes napon át négy vagy öt shillinget is megkereshet - igaz, hogy a puszta életre is kell ennyi, de hát valami csak adódik! Legalább a maga ura, s nem tartozik engedelmességgel sem a gazdájának, sem a szakszervezetnek. Ez a tudat valahogy könnyűvé tette a lelkét, ez, meg az érzés, hogy reggel óta nem evett egy falatot se.

- Vajon nem volt-e valami tanácsos? - gondolta magában. Azt mondják, hogy ezek a tanácsosok teknősbéka levesen élnek. Mikor lakásához közeledett, azon kezdte törni a fejét, mit kezdjen a tálcájával. Hogyan titkolja el Victorine előtt, hogy az utcai kereskedelem hívei közé lépett és a járdán állva tölti napjait! Baj, baj! Victorine az ablaknál áll. Jó képet kell vágni a dologhoz. S fütyörészve nyitott a szobába.

- Mi, ez, Tony? - kérdezte Victorine és a tálcára mutatott.

- Hogy micsoda? Finom dolog! Idenézz!

S ezzel kivett egy gömböt a fiókból s felfújta. Olyan kétségbeesve fújta, ahogy még egyiket se. Azt mondják, hogy ezek a ballonok öt láb szélesre is megdagadnak. Valahogy úgy érezte, ha ilyen óriásira tudja felfújni, akkor simán elmúlik a magyarázkodás. S amint fútta, a nagy gömb elfedte előle Victorinet, a szobát, amíg egyebet nem látott, csak színes levegőt, vékony gumirétegbe zárva. Mutató és hüvelykujjával összefogta a gömb nyakát és így szólt:

- No lásd! Hat pencet csak megér, mi, öregem! - s a gömb mögül Victorine-re nézett. Szent Isten, sírva fakadt! Eleresztette az istenverte gömböt, amely lassan lefelé lengett, a levegő elszállott belőle, amíg ráncos, színes bőrcafat gyanánt nem hevert a foszlott szőnyegen. Bicket két kezével megfogta a felesége remegő vállait és így szólt:

- Fel a fővel, kicsikém! Örüljünk, hogy vaj van a kenyerünkön. Majd csak munkához jutok megint, ez csak arra való, hogy most kisegítsen a bajból. Sokkal csúnyább dolgot is szívesen vállalnék éretted. Inkább adj egy csésze teát, egészen megehültem, annyit fuvogattam ezeket a hurkákat.

Victorine megtörülte a szemét, nem szólt egy szót se, csak az a két nagy szeme nézett titokzatosan! Azt mondaná az ember, hogy valamin jár az esze! De hogy min, azt Bicket nem tudta volna megmondani. A tea szinte hősködésre ingerelte s nagy hangon beszélt új foglalkozásáról. Az ember a maga ura. Akkor megy el hazulról, amikor jól esik, akkor jön haza, amikor jól esik. s ha kedve tartja, Victorinnel az ágyban marad. Ez is valami! S valami feltámadt most Bicket lelkében, szabad és eb-ura-fakó érzés, amely elveti a rendszeres munkát, élvezi a hirtelen nekilendülést s az elernyedést, amely sóvárog a függetlenség után, az a valami, amelynek a nemzeti élet alakulása köszönhető. Ez a furcsa ösztön dolgozik a nemzet életében, ezért van annyi kis boltos Angliában, közvetítő, napszámos, csavargó, akik szabadon élik szabad idejükben a világukat s nem törődnek a holnappal, mélyen rejlik ez a faj lelkében, abból az időből való ösztön, mielőtt a szászok, meg a lelkiismeretük és az iparuk bejött volna Angliába, az ösztön, mely hisz a felfúvódott és kitóduló színes levegőben, amely ízt és szagot kíván táperő híján is, mindez, igen, mindez ösztökélte Bicketet, amint heringet evett és teát ivott hozzá, jó és erős teát. Inkább árul léggömböt az utcán, minthogy egész nap könyveket csomagoljon. S ezt Vic is jól az eszében tartsa. S ha majd az asszony is munkába állhat, akkor pompásan megélnek s nem tart soká, lesz annyi pénzük, hogy elutazhatnak oda, ahol a kék pillangók röpdösnek. Aztán Soames-ról mesélt Bicket. Még egy-két ilyen tanácsos kéne, ilyen gyermektelen öreg úr, mondjuk naponta kettő, ami a rendes bevételen felül heti tizenöt shillinget jelentene. Bizony, akkor egy éven belül meg lenne a pénzük. S ha egyszer innen kikerülnek, Vic is úgy megdagad, akár ezek a ballonok, kétszer akkora lesz a terjedelme, s olyan lesz arcának a színe, hogy elhalványítja ezt a vöröset meg ezt a narancsszínűt. Bicket nagyot fohászkodott. S a leányos asszony tágra nyílt szemekkel hallgatta, nem szólt egy szót se, de még egyszer nem fakadt sírva, s nem igyekezett kedvét szegni az urának, aki ballonokat árul az utcán.

Tizenkettedik fejezet
Számok és tények

Az öreg Fontenoy kivételével - aki akár jelen volt, akár távol, mindig ornamentális figura maradt - az igazgatóság megint teljes számban gyűlt egybe. Soames, aki gyanúsnak vélte Elderson feltűnő udvariaskodását, a legrosszabbra volt elkészülve. A kimutatások előttük feküdtek, kissé szürke képe a dolgok állapotának, amely megállná a helyét, ha a következő hat hónapban a valuta és devizapiacot heves viharok nem dúlnák fel. A hazai és a külföldi üzlet e kimutatás szerint úgy aránylóit egymáshoz, mint kettő a héthez. Soames megállapította azt is, hogy a német üzletet, amely a külföldi biztosításoknak java részét kitette, Elderson a középső csoportba sorozta, az országok közé, amelyek még csak félig mondták ki az államcsődöt, s mondjuk, óvatos tartózkodással állapította meg a végösszeget.

A csöndben, amely most beállott, mialatt valamennyien e számokat emésztették, Soames még tisztábban felértette, milyen csúnya helyzetbe sodródott. Az bizonyos, hogy e kimutatás alapján nem lehet jogosan azt indítványozni, hogy az idei üzleten keresett nyereségből osztalékot fizessenek. De hátha újabb valuta-összeomlás következik be a kontinensen s magával sodorja nagy összegű külföldi biztosításai révén a társaságot is, s elnyeli mindazt, amit a jövő évben idehaza keresnek, sőt annál is többet. De nem tudta lerázni a bizalmatlanságot Elderson iránt se, amely, honnan fakadt, maga se tudta megmondani - ösztönös volt, de talán ostoba.

- Well, Mr. Forsyte - szólt most az elnök. - Itt vannak a kimutatások. Meg van elégedve?

Soames ránézett. Az elhatározásával kész volt.

- Hozzájárulok az idei osztalékhoz azzal a feltétellel, hogy a jövőben egyszer s mindenkorra lemondunk erről a külföldi üzletágról. - Az igazgató kemény és csillogó szemével az övébe mélyedt, aztán az elnök felé fordult.

- Ennek a kijelentésnek szinte ijedt hangzása van - mondotta aztán. - A külföldi üzletnek köszönhetjük idei nyereségünk jó egyharmad részét.

Az elnök szinte összefogta igazgatótársainak a véleményét, mielőtt megszólalt volna:

- E pillanatban a külföldi helyzetben nem látok semmi olyat, Mr. Forsyte, ami különös ijedelemre adna okot. Azt elismerem, hogy óvatos figyelemmel kell kísérnünk...

- Hiába tesszük, - vágott a szavába Soames. - Négy esztendeje, hogy a fegyverszünetet megkötöttük s éppoly kevéssé tudjuk, hogyan állunk, mint akkor. Ha tudtam volna, hogy ilyen a társaság üzleti politikája, sohase vállaltam volna az igazgatósági tagságot. Erről az üzletről le kell mondanunk.

- Kissé túlzott vélemény. S nem olyan kérdés, amelyet nyomban eldönthetünk.

A helyeslő mormogás s a kissé gúnyos kifejezés annak a fráternek az ajkán, még nyakasabbá tette Soamest.

- Nagyon helyes. De kijelentem, ha a részvényeseknek az üzleti évről szóló jelentésben be nem jelentik, hogy ezt az üzletágat elejtik, ez annyit jelent, hogy engem ejtenek el. Szabadon akarom feltenni ezt a kérdést a legközelebbi közgyűlésen. - A nyíl nem tévesztette el a célt és Soames keményen nézett Elderson szemébe. A lövés talált.

Az elnök megszólalt:

- Ön pisztolyt szegez a homlokunknak!

- Én felelősséggel tartozom a részvényeseknek - szólt Soames, - és teljesíteni fogom a kötelességemet.

- Valamennyien teljesíteni fogjuk, Mr. Forsyte, én legalább azt remélem.

- Miért nem szorítjuk ezt a külföldi üzletágat a semleges kis államokra? Az ő valutájuk nem fog meginogni.

Az öreg Mont megint azt a drágalátos államgyűrűjét emlegeti.

- Nem - felelte Soames. - A biztos üzlethez kell visszatérnünk.

- Szóval a ragyogó elkülönülés politikájához, Mr. Foryste?

- A közösködés jó volt a háborúban, de a békében - akár politikáról, akár üzletről van szó - ez a felesbe való játék nem nekünk való. A külföldi állapotokat nem tudjuk ellenőrizni.

Körülnézett és nyomban megérezte, hogy helyes húrt pendített meg ezzel a kijelentéssel. - Ezzel én most végzek - gondolta magában.

- Nagyon kérem elnök úr - szólalt meg most az igazgató - engedje meg, hogy én is szólhassak egy szót. Ezt az üzletet én indítottam el s merem állítani, hogy idáig igen jelentős hasznot is hajtott a társaságnak. De ha az igazgatóság egyik tagja ilyen eltökélten foglal ellene állást, természetesen nem akarom az igazgatóságot rábeszélni, hogy az üzletágat folytassuk. Tény, hogy bizonytalan időket élünk, s bizonyos kockázattal jár ez az üzlet, akármilyen óvatosan mérlegeljük a helyzetet.

- Ugyan mire céloz? - gondolta Soames. - Hova akar kilyukadni? Ez igen kedves magától, Elderson. Elnök úr, azt hiszem, mindnyájan osztják a nézetemet, hogy Elderson igen derekasan viselkedik.

Ó, te vén cica! Kedves! Ilyen vénasszony!

Az elnök rekedtes hangja törte meg most a csendet.

- Ez igen komoly üzletviteli kérdés. Szeretném, ha Lord Fontenoy is jelen lenne a határozat- hozatalnál.

- Ha azt kívánják, hogy aláírjam az évi jelentést, - jelentette ki Soames röviden, - akkor még ma kell hogy határozatot hozzunk. Én már eltökéltem magamat. De nem akarom Önöket befolyásolni.

Az utolsó szavakat csupán kollegialitásból vetette oda. Kellemetlen, ha az embert sarokba szorítják. Egy percnyi csönd állott be, aztán az a kapkodó ide-oda vitatkozás következett, amely az emberre ráerőszakolt elhatározás ridegségét enyhíteni szokta. Egy negyedóra múlott el így, amíg az elnök kijelenthette:

- Tehát megegyeztünk abban uraim, hogy a jelentésbe az a kijelentés vétessék fel, hogy a bizonytalanságra tekintettel, mely a kontinensen uralkodik, egyelőre felhagyunk a kockázatos üzletekkel.

Soames győzött. Meghökkenve és megkönnyebbülve, egyedül ment haza.

Megmutatta, mi lakik benne, a tisztelet, mellyel iránta viseltettek, emelkedett, a rokonszenvük ellenben csökkent, azt látta; ha ugyan valaha rokonszenvet éreztek iránta. Soames nem tudta! De vajon miért fordított Elderson köpönyeget? Eszébe jutott, milyen különösen csillant fel ennek az embernek a szeme, amikor Soames kijelentette, hogy ezt a kérdést a közgyűlésen is szóba hozza.

Ezzel döntötte el a vitát? De miért? Hamisak-e vajon a számadatok? Bizonyára nem. A hites könyvszakértőkre tekintettel, ez kissé nehéz lenne. Ha volt valami, amiben Soames megbízott, akkor még leginkább a hites könyvszakértőkhöz volt bizalma. Sandis és Jevon kifogástalan emberek. Erről szó se lehet! Felnézett a gyalogjáróról. A Szent Pál székesegyház kupolája elmosódottan emelkedett az esti égnek; nem lehet e körvonalból se kiolvasni valamit! Szörnyen kívánkozott valaki után, akivel elbeszélgessen, de nem volt senkije. Meggyorsította lépteit a siető tömeg közepette. A keze, melyet mélyen süllyesztett felöltője zsebébe, hirtelen valami ragadós idegen anyaghoz ért. - Szent Isten! - gondolta. - A luftballonok! Ne ejtse el itt, a kocsiúton? Bár volna odahaza gyermek, akinek hazavihetné? Meg kell mondania Anettének, hogy beszéljen Fleurrel. Saját tapasztalataiból tudta, hogy az ilyen rossz szokásnak mi a következménye. De miért ne beszélne vele ő maga? Úgyis nála hál ma éjszaka! De hirtelen a tudatlanság és tehetetlenség érzése vett rajta erőt. Ezek a fiatalok! Tulajdonképpen mit éreznek és mit gondolnak? Igaza van az öreg Montnak? Elvesztették érdeklődésüket minden iránt, a futó pillanatot kivéve, elvesztették minden hitüket a folytonosságban és haladásban? Bizony, mégis csak igaz, hogy Európa csúnya zsákutcába került! De hát a napóleoni háborúk után se volt különb helyzetben. A nagyapjára, Dossetre nem emlékezett, az öreg úr öt évvel előbb halt meg, mint Soames a világra jött, de arra kitűnően emlékezett, hogy Anna néni, aki 1799-ben született, mennyit emlegette a szörnyű Bonapartét - "akit mi Boney szoktunk hívni, drága fiacskám" - s hogy apja még nyolc meg tíz százalékot kapott a pénzéért s hogy milyen hatással voltak a chartisták Juley meg Hester nénire, pedig ez sokkal későbben volt. De akárhogyan volt is, érdemes visszatekinteni a viktoriánus korszakra, - aranykor volt, amelyben érdemes volt gyűjteni, gyerekeket felnevelni! Vajon miért ne következhetnék be újból? A konzolok árfolyama majdnem szakadatlanul emelkedik azóta, hogy Timót meghalt. Még ha a mennyország és a pokol el is tűnt, ez csak nem lehet a gyermektelenség oka, egyik nagybátyja se hitt menyben vagy pokolban, de azért mindegyikük vagyont gyűjtött és családot alapított, kivéve Timótot és Swithint. Nem, a pokol és mennyország eltűnte nem lehet az ok! Akkor mégis, mi a változás oka, ha ugyan tényleg lehet változásról beszélni? S hirtelen megvilágosodott Soames elméje. Túlsókat beszélnek, túlsókat és túl gyorsan! S ezzel kimerítik ez vagy amaz iránti érdeklődésüket. Megeszik az életet és elhajítják a héját... és ... Erről jut eszébe, George-nak azt a képét meg kell, hogy vegye! Mélyebb-e vajon ennek a fiatal nemzedéknek a gondolkozása, mint azé, melyhez ő tartozott? S ha igen - miért? Az étrendjük az oka? A ráksaláta, amelyet Fleurnél evett múlt vasárnap! Megette a salátát - nagyon ízetlen dolog volt! De beszélgetésre nem késztette. Nem. Mégsem a kosztjuk az oka! S különben is - gondolkodás! Hol vannak manapság olyan mélyen járó elmék, amelyek felvehetnék a versenyt a viktoriánusokkal - hol vannak ma olyan elmék, mint Darwin, Huxley, Dickens, Disraeli vagy akár az öreg Gladstone? Emlékezett olyan bírákra és ügyvédekre, akik szinte óriások voltak a mai jogászokhoz képest, mint ahogy James, az édes apja, óriásoknak látta ifjúságának nagy jogászait, Soames ifjúkorának ügyvédeihez és bíráihoz viszonyítva. E szerint pedig az elmebeli készség szakadatlanul hanyatlik. Itt más valaminek kell lennie! Van itt valami, úgy hívják, hogy «pszichoanalízis», amely, amennyire ezt Soames megértette, az emberek cselekedeteit nem abból vezeti le, amit reggelire ettek, vagy abból, melyik lábbal keltek fel. mint a régi jó időkben, hanem valami lelki megrázkódtatásból, amely régen esett meg velők s a melyet réges-rég, tökéletesen elfelejtettek. A tudatalatti érzéseikből! Bolondság! Tény az, hogy ennek a nemzedéknek rossz az emésztése. Az édes apjának, meg a nagybátyjainak mindig a májukkal volt bajuk, de ennek nem volt semmi köze az emésztéshez - nem volt szükségük ezekre a vitaminokra, hamis fogakra, lelki gyógyításra, újságokra, pszichoanalízisre, spiritizmusra, születések korlátozására, osteopátiára, drótnélküli távíróra s ki tudja még mire. «Gépek» gondolta, Soames. Úgy van s nincs is rajta mit csodálkozni! Hogy higyjen valamiben az ember, amikor minden olyan szédítő gyorsasággal forog körülöttünk? Hogyan olvassa meg az ember, hány csirkéje van - mikor szakadatlanul futkosnak? De Fleurnek helyén van a maga formás kis feje! «Igen - mélázott magában Soames, - s francia fogai is vannak, mindent meg tud emészteni. Két éve már! Beszélni fogok vele, még mielőtt erős gyökeret verne benne ez a szokás. Anyja elég gyorsan elintézte a maga dolgát!» S mikor észrevette, hogy éppen a Conoisseurs Club bejárata elé ért, bement.