Rimininek

és Claudio Cazzanigának

(1980–2020)

Abból élek, amit mások nem tudnak rólam.

PETER HANDKE

Június

Felhív, amikor éppen az élelmiszer-áruházban vásárolok. Köszönök neki, apám megköszörüli a torkát, de nem szól semmit. Tudom, hogy éjszakánként a Renault 5-ösével bolyong.

Megkérdezem, hogy jól van-e.

– Bocsáss meg a zavarásért – feleli.

– Ugyan már.

Szív egyet a cigarettából.

– Megkaptad végre a pénzed?

– Még nem.

Hallgatunk, mint amikor gyerekként figyeltem, ahogy megjavítja a villanykapcsolót, a konyhai mosogatót, a hátsó ereszcsatornát. Olyan ügyes a keze.

Aztán bejelentem, hogy meglátogatom.

– Tényleg eljössz?

– Születésnapod van.

– És mi lesz a munkáddal?

– Majd elintézem.

Öt nappal később megérkezem Riminibe. A ház rolói le vannak húzva, a garázs ajtaja tárva-nyitva. Ő a paradicsomtövek között áll, fején a horgászsapkája.

– Ciao! – bukkan elő, és csillog az izzadságtól. – Nagy volt a forgalom?

– Nem, egyáltalán nem.

Mellém lép, el akarja venni a táskámat, de nem hagyom. Követem az alsó lakásig, ám ahogy belépünk, megállok. Ebből megérti, hogy a felső szinten szeretnék aludni.

Fölhúzom a rolót a szobában, a nap megvilágítja a port és a focistaképeket gyűjtő albumokat a polcon. Az ablakból látszik a Renault 5-ös, amelyet huszonhét éve használ. Az egyik kerékabroncson egy koccanás nyoma látszik, a lökhárító tükörfényes. Don Paolo telefonált nekem Milánóba, figyelmeztetett, hogy baj van, mert hajnalig kimarad.

„De miféle bajról van szó?”

„A bárban azt beszélik, hogy éjszakánként furcsa ábrázattal állít be. Ismered az apádat.”

„Beszélj vele!”

„Beszélj vele te, Sandro.”

Aztán megérkezik apám az ágyneműhuzatokkal és minden szükséges holmival. Megvetjük az ágyat, jól kirázom a lepedőt, ahogy anyám szokta. Lassan és pontosan dolgozunk. Ahogy befejeztük, otthagy a szobában, és bevonul a konyhába.

Pakolgat, rágcsál. Amikor benézek, lábujjhegyen áll a széken, és a konzerveket vizsgálgatja. Pocakot eresztett.

Minden zaj nélkül, nesztelenül, mint egy szitakötő, leugrik, odamegy a tűzhelyhez, meggyújtja a gázt. A semmiből előkapja a gyufát, és villámgyorsan végighúzza a doboz oldalán: Nando, a revolverhős.

Később megteszem a körutamat. Gyalog felmegyek a via Magellanón. Az Ina Casánál egy rakás ember az ablakban várja a júniust. És a június megérkezik, megjönnek az idegenek a szezonnyitásra. A korai vidámság zavar bennünket, akik távol élünk a tengerparttól.

A parkig igyekszem lerázni magamról Milánót. Erre általában az elemi iskola környékén kerül sor, vagy nem sokkal később, amikor átvágok a patkó formájú épület udvarán. A cipők puhábbá válnak, a fejemben szétfoszlik az Észak, miközben a Zeta bár felé veszem az irányt. Beugrom egy articsókás-tonhalas szendvicsért. Valaki rám köszön. Valaki megszólal: ő Pagliarani fia.

Amikor hazaérek, a levegőben finom sült illata terjeng, és apám nincs a konyhában. A szobámban találok rá, ahol ellenőrzi a szúnyoghálót az ablakon. Jelzi, hogy rendben van, és kimegy a szobából. Letakarította az éjjeliszekrényt, rendet csinált az íróasztalon. A hátizsákom még a földön van. A cipzárja egyharmadáig nyitott.

Pontosan fél nyolckor vacsorázunk, mielőtt asztalhoz ülne, ellenőrzi, hogy leoltottam-e a lámpát. Milyen lámpát? A lámpákat azokban a szobákban, amelyen keresztüljöttél. Rögeszméje a pazarlás. Ugyanígy viselkedett anyámmal is: Figyelj, nem a villamosművek felesége vagy!, mondogatta neki.

Elkészítette a házi kakassültet és a krumplit. Csinált hozzá mártást padlizsánból és tökvirágból. Nézi, ahogy szopogatom a kakas sült bőrét, ő is hozzáfog.

– Milánóban biztos csak mindenféle mireliteket eszel.

– Egyáltalán nem.

– De hát látszik, mert karikás a szemed.

– Mondja ezt nekem Clark Gable…

Aztán újra felhozza a pénzt, amire várok. Készen áll arra, hogy segítsen nekem.

– De én rendben vagyok, és az a pénz meg fog jönni.

– Még mindig tíz-nyolc?

– Tíz-négy.

– Ez hogy létezik negyvenévesen?

– Ostobaság volt elmondanom neked.

Megsértődik.

– Biztos, hogy nincs szükséged pénzre?

– Nincs, rendben vagyok.

A morzsákkal babrál, levágja egy padlizsán végét, otthagyja.

– Kiléptél az állandó munkahelyedről, és nézd csak, mi lett belőle! – Felugrik, kiveszi a kredencből a bort, egyetlen mozdulattal kihúzza a dugót, amit az ujja között forgat. – Amikor bezártuk az America bárt, emlékszel rá, hogy állandóan kiabáltam?

– Arra emlékszem, hogy állandóan nagyon dühös voltál.

– Öt évvel korábban tizennégymilliót kölcsönöztem Robertinek, aki nem adta meg nekem, pedig szükségem lett volna arra a bárhoz – mondja, és felém nyújtja a tökvirágokat.

– És ennek mi köze van az én pénzemhez?

– Van köze, mert sohasem volt bennem elég bátorság, hogy menjek, és visszaszerezzem azokat a milliókat. Szerinted megkerestem Robertit? Fel sem merült. – Kezével megtörli a száját. – Ott ültem az asztalnál, és minden este csak számoltam. Te hívogatod ezeket?

Igenlően bólintok.

Tölt nekem a borból.

– Az America bárból elég volt egy, Sandrin. – Kiissza a poharát. – Jó étvágyat!

De én tudom, hogy nem az America bárról van szó, hanem a rekesznyi cardinal őszibarackról. Valami megváltozott, miközben az apjával barackot szedett: tizenöt éves, és arra készül, hogy beiratkozik a ravennai földmérő iskolába.

Ezt anyám mesélte el nekem, miközben a Verucchióra kapaszkodtunk föl. Az egyik keze a csípőjén. A vádlija balerinához méltó volt, és nem illett az anyai testhez. Lassított, nehezen vette a levegőt.

– Te, Muccio, csak olyan egyetemre menj, amelyik tetszik neked, és ne tedd azt, amit apád csinált a San Zaccaria gyümölcsösben.

Megálltunk, és elnéztük a Val Marecchiát, túl a falakon.

– Előtted van a San Zaccaria-beli nagy gyümölcsös? Ott volt az apád, Giuliano nagypapával, és épp új iskolába készült. Nagyon boldog, tetszenek neki az építkezések, a vízszintezők, az alapok, a négyzetméterek, és erre gondol akkor is, amikor a rekeszekben az őszibarackokat rendezi.

Le akartam hagyni, de anyám belekapaszkodott a pulóverembe, és akkor megragadtam a karját, és elkezdtem vonszolni, ő pedig ugrott egyet, és máris ő húzott maga után engem.

– A gyümölcsösben apád fogja a rekeszt, amely tele van barackkal, hagyja, hogy a nagyapád segítsen, és elvigyék az árok mellett álló kocsihoz. Ott van az országút, és abban a pillanatban megérkezik Russi mérnök úr. Russi köszönti a nagyapádat, köszönti apádat. Megkérdezi, hogy mennek a dolgok. A szeme a barackokra téved. Finomak? Nagyapád int, hogy kóstolja csak meg, és Russi felkészül, hogy bekapjon egyet. És találd ki, ki dobja oda neki a barackot az árok túloldalára? Az apád, nagyon szép dobás volt. Tudod, milyen pontosan céloz mindig. Russi mérnök megkérdezi, hogy nem akar-e baseballjátékos lenni, majd beleharap az őszibarackba, és miközben eszi, megtudja, hogy apád földmérőnek készül. Russi harap még egyet, és a nagyapád felé fordul. A földmérői szakma már nem jó többé. Most már elektronikai szakembernek kell menni. Cesenában van villamossági és távközlési szakemberképző iskola. Russi az árokba dobja a barackmagot, köszön, és elmegy. Nagyapa a rekeszre hajol, a már szépen elrendezett barackokat igazgatja.

– És utána?

Már a Verucchióra vezető emelkedő végén jártunk.

– És apád már megvette a vonalzókat, a szögmérőket, a milliméterpapírt. Az őszibarackok után minden kidobott.

A tévéhíradó alatt leszedtük az asztalt. Apám nescaféból készít kávét, amelyet tejjel önt fel. Odaadja az enyémet, és a szemhéját masszírozza. A felsőteste egy úszóé, a csípője egy leányé, és bajusza van. Sergio Leone Volontéja szeretne lenni, de csak D’Alemára hasonlít. Bekapja a szívgyógyszereit, és a fonott kosár felé nyúl, amelyben egy pakli briscolakártya van.

– Játsszunk.

Iszom a kávét.

– Játszunk, vagy nem? – krákog, hogy kitisztuljon a hangja.

– Más dolgom van.

– Csak egy kis parti. – És máris keveri a kártyát. Fölteszi a szemüvegét, rágyújt egy cigarettára. Odaadja nekem a három kártyalapot.

Várok, hogy felvegyem. Én nézem őt, ő engem néz.

– Csak egy parti, és elég, Sandro.

Játszunk. A harmadik körben neki megy jobban, a szája szélesre nyílik, mint egy békának.

– Nagyon jól szórakozom ma este – vigyorog.

– És a többi estén nem?

A hamutartóban elnyomja a cigarettát.

– Tegnap Scorsesétől adták a Nagymenőket. Előtted van a jelenet, amikor ott a bekötött lábú pincér, és Pesci lelövi? – Felveszi a kártyáját, és a kezében tartott többi kártyához teszi. – És te esténként mit csinálsz?

Én is húzok magamnak kártyát. Az ujjbegyeim szárazak.

– Dolgozom, elmegyek otthonról, ilyesmi.

– Még mindig gondolsz Giuliára?

Megeszem a hármassal a lapját.

Villamossági és távközlési szakember, a tengerparti turistabuszok jegyellenőre, vasutas, barista, vasúti programozó, informatikus.

Sohasem akarta beírni a személyazonossági okmányába, hogy táncos.

A briscolaparti után kimegyünk a teraszra, én is dohányzom, akárcsak ő.

És itt eljátszom vele a játékot. Hol szeretnél lenni, ha lenne egymillió euród, és ötven évvel fiatalabb volnál?

A cigarettát a muskátli cserepében hagyja, és az Ina épülete felé szimatol, ahonnan folyóillat érkezik. Azonnal válaszol.

– Kint dolgoznék a földeken apámmal. És ott lennék Milánó Marittimában anyáddal abban a táncteremben.

Láthatóan máris az apjával van, és a rögöket aprítja vele, mielőtt meghalt volna.

– És te?

– Hát ötven évvel ezelőtt bajosan léteztem volna.

– Legyen huszonöt.

Arra gondolok, hogy nem szeretnék újra tizenöt éves lenni. A szeplők, és a félénkekkel szemben kemény Rimini.

– Londonban szeretnék lenni, egy tetőtéri lakásból figyelném az utcán a járókelőket.

– És a millió?

– Maga a tetőtéri lakás.

Hunyorít a szemével, mindig így csinál, amikor elbizonytalanodik. Kifújja a füstöt, és megérzi, hogy gondok vannak magukkal a játékszabályokkal is.

– Semmi értelme azt kérdezni, hogy mit vettél volna ötven évvel ezelőtt egymillió euróból, ami akkor kétmilliárd lírának felelt volna meg. Sokkal jobb azt kérdezni, hogy hol szeretnél lenni, ha ötven évvel fiatalabb volnál, és mit vennél ma egymillió euróból.

– Hát akkor mondd.

Nem válaszol. Kihajol a teraszról, tanulmányozza az utcán nyüzsgő rigókat. Az Ina Casában már nyár van, beszélgetnek, fecsegnek az erkélyeken és az udvarokban. Apám nem mond többet, dohányzik, és hátat fordít nekem.

Mindig így csinál, ha arra van szüksége, hogy egyedül legyen.

– Gondolj arra a millióra, amit most költenél el! – Megveregetem a lapockáját, és bemegyek a szobámba.

Bekapcsolom a számítógépet, az íróasztalon ott a hosszú nyakú lámpa, a régi számlák. Annak a töltőtollnak a díszdoboza, amelyet a diploma alkalmából kaptam. Lecsavarom a toll kupakját, és beírom a noteszembe, hogy vissza kell hívnom a bankot a hitel miatt, majd elkezdek dolgozni.

Negyven perccel később begyújtja a Renault 5-öst, és elindul.

Anyám képeit levette a falról. Itt vannak még az estélyi ruhák és a cipők. És itt van a páncélszekrény is, a Fabbri-enciklopédia utolsó két kötete mögött.

Kipakolok a táskámból. Négy póló, pamutpulóver, két ing, szandál, három nadrág. Behúzom a cipzárt, mindent elrendezek a szekrényben. Nem hinném, hogy megtette azt, amit kamaszkoromban: hogy beleturkált a táskámba, hogy átkutatta a zsebeimet. Bizonyítékot keresve, hogy megerősíthesse a gyanúját.

Jóval éjfél után fejezem be a munkát. Apám még mindig távol van. A tűzhelyen hagyott egy kis lábast, egy ujjnyi tejjel. A gyufásdoboz a mérlegen van. Beáztatta a csicseriborsót a babérlevéllel, és kikészített egy nagy üveget, hogy majd átöntse az olajat. Bekapok egy darab ementálit: ez az ő sajtja. Úgy vágja fel, hogy szlalomozik a lyukak között. A briscolapakli ott van a diók felett, a szalmakosárban. Gumival fogta össze, mellette a francia kártya paklija. Kint a via Mengonira sötétség borul.

Felveszem a francia paklit. A jobb kezemből átteszem a balba. Leülök, kiszabadítom a gumigyűrűből. Szétszedem, az ujjaim a szétszórt lapokra támaszkodnak. Szétbontom a paklit, és a szétterített kártyákon tartom az ujjamat. Újra összerakom a paklit. Amerikai módra megkeverem. A mutatóujjam második íze tolja mindig a pakli gerincét. Hindu módra keverem a kártyát. Lassítok, amint úgy érzem, hogy az ujjbegyeim csípnek. Félhold alakban kiterítem a lapokat, összeszedem, és megismétlem. A sebesség kevésbé fontos a gondosságnál: a kar hajlítása, a csukló forgó mozgása, az irányító három központi ujj. Az első alkalomtól fogva pontos voltam.

Újrakezdem, és befejezem. A tenyeremmel az asztalra nyomom a kártyalapokat. Zizegésük olyan, mint szélroham a levelek között, egy tengelice szárnycsapásai.

Apám hajnali három húszkor tér haza. Kattan a bejárati ajtó, hallom a felfelé tartó lépteket. Megfordulok az ágyban, és két dologra gondolok. Álmatlanságban szenved, vagy…? Vagy micsodában? Alvás helyett éveken át a nappaliban bolyongott, mást nem tudok. A táncot leszámítva sohasem volt testes ember.

Várom, hogy bemenjen a szobájába, de nem megy. Hallom a via Magellanón egy autó mormolását, az ágyam nyikorgását, érzem a szoba ürességét. Felkelek, és kimegyek hozzá a konyhába.

Ott ül, a hamutartóból felfelé száll a füst. A jó ruháját viseli.

– Ciao.

– Ciao.

Aztán azt mondja, hogy elgondolkodott a játékunkon. Ki a fenét érdekli az ötven évvel kevesebb és az egymillióval több? 2009-be szeretne visszatérni a gabiccei Nagy Gálára, fenn a Baia Imperialéban.

Iszom egy pohár vizet, és jó éjszakát kívánok.

Tizenhat éves vagyok, rám talál a fürdőkabinban, cigaretta a számban. Megkérdi, mióta dohányzom. Azt felelem, hogy nemrég kezdtem, de tudja, hogy hazudok.

– Mit szívsz?

– Marlborót.

– Mennyit?

– Egyet, kettőt, szombaton hármat.

– Nehogy anyád rajtakapjon, ígérd meg nekem!

Ígérd meg nekem: milyen jól hangzott a szájából ez a kérés.

Ebédre a kertben termett paradicsommal készíti a tésztát, és jaj annak, aki megkérdőjelezi az adagolást. Tizenhat deka tészta kettőnek, én a háta mögé lépek, és három makarónit ráteszek még a mérlegre.

– Ostobaság – mondja, de nem veszi vissza.

Megkeveri a tűzön a paradicsomot, és rézedényeiből beleönti a hozzávalókat. Meggyújt két gyufát, lehajol, hogy ellenőrizze a sütőt. A homlokát törölgeti.

Ezt a receptet a nyugdíj receptjének hívja, abból az időszakból, amikor arra kényszerült, hogy otthagyja a vasutat, miután hazament azon az 1997-es délutánon.

Én a konyhában latint fordítottam, belépett, vizet ivott, az egyik kezét a hasán tartotta, aztán bement, hogy ledőljön a szobájában. Nem is gondoltam többet rá, folytattam a fordítást, aztán bementem hozzá, oldalt feküdt, aludt, és nem is horkolt. Visszamentem, és hívtam az orvost. Amikor negyven perc múlva megérkezett, egy pirulát tett apám nyelve alá, és fölhívta a kórházat. Anyám hazasietett az iskolából, mind otthon voltunk. Nando mio, mondta, és úgy simogatta, ahogy engem szokott.

Miokardiális infarktus, ötvenéves volt, és többé nem dolgozhatott.

A nyúlra mért csapás: a belső területek parasztjai között az a szokás, hogy mielőtt megnyúznák a nyulat, elkábítják a tarkójára mért csapással. Ez az ökölvívásban is létezik, a fej hátsó részére mért ütésekről van szó. A játékasztalnál pedig arról, amikor a falnak támasztod a hátadat, és sikerül a nagy blöff.

– Tegnap este sokan voltak az utcán? – döfök villára egy csomó makarónit.

Rázza a fejét, és alig nyúl a tésztához. Hirtelen eszébe jut, hogy ki kell mennie a kertbe, mert lehet, hogy megjelent a vörös pók.

– Mi a fészkes fene az a vörös pók?

– A paradicsom élősködője.

– És te ültetted?

– Tönkreteheti a káposztát, és a sütőtököt is. De nem.

– Mit nem?

– Nincs kedvem.

– És mihez volna kedved?

– Nincs kedvem.

Befejezzük az evést, bemegyek a szobámba, és nemsokára hallom, hogy a földet forgatja. Lehajol, a fején a horgászkalapja. Olyan, mint egy romagnai rizshántoló nő. Egy nagy táncos, mondta anyám, és mindenki ezt mondta róla.

Délután megyek, hogy elhozzam neki a születésnapi tortát, lebiciklizek a tengerig, a parton már ott vannak a tarka napernyők és a lesült arcok. Júniusban Rimini még Riminié. Mindenki ismer mindenkit. Tolom a biciklit, és fölmegyek a Grand Hotel teraszára, a pineák alatt annak idején állatos álarcokban háromkerekű biciklivel versenyeztünk. Mindig elefánt szerettem volna lenni. Anyám fagylalttal a kezében a pálya korlátja mögött figyelt, apám pedig mögötte állt, és dohányzott.

Akkoriban is csak a Saint Honoré-tortára volt gusztusa. Veszek egy hatszemélyeset, és a földszinti lakás hűtőjébe rejtem. Elfelejtettem gyertyát venni.

Körülnézek, az íróasztal fiókjában találok két kis rózsaszínű gyertyát. A szekrény kilincsén ott függ az ünnepi öltönye, amelyet az éjszaka viselt. Kivasalta.

Még az este beköszönte előtt érkezik egy e-mail, amely megerősíti a találkozót a hitelügyben. Szeretnék látni a jövedelmemre vonatkozó iratokat. Félreteszem a telefont, és bejelentem apámnak, hogy én fogok főzni, hagymával és cukkinivel készítek rántottát.

– Köszönöm – feleli.

– De nem forráztam le a hagymát.

– Köszönöm, hogy eljöttél.

– Jó itthon lenni.

Egyikünknek sincs étvágya. Megkérdezi, hogy vannak-e híreim a függőben levő járandóságaimról: nincsenek, mire ő fogpiszkálóval a szájában fintorog. A tévéhíradó beszámol a Roland Garrosról, és felidézzük, amikor Rómában a nemzetközi versenyekre jártunk, ő Nadalnak drukkolt, én Federernek, és visszafelé a vonaton ettük meg a szalámis zsemléket.

– Holnap hetvenkét éves leszel, Nando.

– Szép kis dolog – mondja, és leszedi az asztalt.

Éjfél felé a Renault 5-ös kigördül az udvarból. A dolgozószobában nincs többé ott a ruhája. A konyhában a briscolakártyái legyezőformában vannak szétterítve.

Egyik vasárnap Giuliával voltam a Parco Sempionében, amikor utolért telefonon, és megkérdezte, hogy anyám piramis- vagy legyezőformában rakja-e ki a kártyát, amikor jósol.

„Csak nem fogtál te is hozzá?”

„Puszta kíváncsiságból.”

„És miért nem kérdezed meg tőle?”

„Mert még azt mondaná, hogy hiszek benne.”

„Legyezőformát is használt, és piramist is, mind a kettőt. Attól függően, hogy szerelemről vagy másról volt-e szó.”

Giulia nevetett: már terveztük, hogy elköltözünk Lisszabonba, saját otthont szerettünk volna.

De nekem ott voltak az ismeretlen házak és a játékasztalok. Beléptem, és szerettem volna valami bizonyosságra találni egy bútorban, egy csecsebecsében, az ablakból nyíló kilátásban. Ezt a szükségletet úgy hívjuk, hogy kisiklás. Mintha el akarnánk téríteni a pillanat ünnepélyességét, megtévesztve a balszerencsét.

A legjobb az első pillanatban túlesni rajta. Amikor a szem keres egy képet a falon, egy dugóhúzót, egy csomag cigarettát, a csillárt. Dolgokat. Sohasem testeket. Azokat akkor keresed, ha meg akarod érteni a mozgást.

Reggel apa állva reggelizik, teát és kalácsot. Mártogat, megvárja, míg lecsepeg a tea, és csak akkor kapja be a falatot. A reggeli végeztével megtörli a bajuszát.

Aztán felold vízben egy fájdalomcsillapítót.

– Az öregek háta.

– Nando…

– Mi van?

– Isten éltessen!

Fél kézzel a vállát veregetem. Megissza a fájdalomcsillapítót.

– Szerveztem neked egy ünnepséget.

Furcsállkodva néz rám.

– Én Montescudóba megyek.

– Jövök én is.

– Jössz?

Nem emlékszem rá, hogy melyik ágra mászott fel az infarktus délutánján. Talán a legalsóra, a legvaskosabbra. Felrakom rá a lábam, és felmászom. Oda eshetett, a törzs és a gaz közé. Aztán fölébredt, és Riminiig vezetett.

Innen nézve a montescudói házikó egy kődoboz, amelyet 1993-ban százharmincmillió líráért vásárolt meg. Ezt a romhalmazt egyedül hozta rendbe. Ha meghalt volna, ebbe a földbe temettük volna el. Miről maradt volna le: a diplomámról, anyám képeinek kiállításáról, rólam meztelenül, Enricával a szobában, ahova belépett, mert elfelejtettük bezárni az ajtót, az első reklámomról a Baia Imperiale Nagy Gálaestjén, a paradicsomokra szokásról.

A játék fizikai mutációja. Az ujjpercek hajlékonyabbak, pontosak, növekszik a fogóképesség. A pupillák mozgékonysága. A szívverés és a keringési rendszer közepes és hosszú távú ellenőrzése. Csaknem egy evolúciós aktus, amely a játékasztalok látogatása utáni első hónapokban jelentkezik. És a széttartó, de konszolidált helyzetek, egy talizmán mindenkiért.

Anyámtól tudom, hogy hét hónappal az infarktus után újra táncolni kezdtek.

– Ugye, tudod, hogy a kórházban óvatosságot ajánlottak?

– Reggel apád nagyon jó formában van.

– Otthon táncoltatok?

– Az ágyban.

Anyám még szőke volt, és szerdánként szokása volt az egyetemre telefonálni.

– Nem akarok tudni ezekről a dolgokról!

– Apád a bypasstól fél.

– Nem akarok tudni róla!

– Muccio!

– Esküszöm, hogy leteszem a telefont.

Nevet.

– Nevess csak, nevess.

– Képzeld csak el a hirdetményeket, ha a dolog rosszul sül el: Nando Pagliarani belehalt a szerelembe.

A montescudói lejtő tövében vágjuk a füvet. Én géppel végzem a nehezét, ő sarlóval finomít.

Félmeztelen, a cipője orrát belefúrja a földbe, a felsőteste embertelen feszültséggel görbül meg. Uralja a pengét, a hátából kiduzzadnak a lapockái, a nehéz csomókat megragadja a markával, és kitépi. Kidülled a hasa, és a nyakából kimerednek a csigolyacsontok.

A földre ejti a sarlót, megtörli a homlokát, engem néz.

Kikapcsolom a gépet.

– Mi van?

– Megajándékozom magam a születésnapomon.

– Egy új autóval?

– Egy kővel a romtemplomból. Faragok belőle egy állatot.

Miután végeztünk a fűvel, a templom felé tartunk. Félúton leelőz, majd lassít, a levegőbe szimatol. Nagyokat lélegzik, lehajol egy tátikáért, szétszedi, immár egy kopó, az orrát a domb felől érkező szélnek szegezi.

A templom ötven lépésre van tőlünk. A harangtorony omladozik, alatta a leomlott kövek piramisa. A kopó válogat, egy hosszúkás követ talál. Meglát benne egy gyenge páncélzatú teknőst. El akarja vinni, felkapja, de leül, a fejét fogja, és megérinti a hátát.

– Ó… – hajolok fölé.

– Jól vagyok, jól vagyok.

Féloldalra dől, a bermudájából kilóg az inge, belékap a szél. A vádlija szárként szökken elő a Nike zokniból.

Úgy döntök, hogy azonnal haza kell mennünk. Tiltakozik, aztán meggyőzi önmagát, mert én elindulok a holmink zömével. Segíteni akar, elhessegetem, aztán leelőz.

Mindig ilyen pipaszárlábai voltak? Menetel lefelé, összerándul, lassít. Kerüli a gödröket, megfeszülnek az izmai, ellenállnak a szélnek. Ismét erőben van. Lehagy, de amikor észreveszi, visszafordul. Láthatja, hogy úgy állok, mint aki karót nyelt, a kő a földön.

– Sandro.

– Adtál egy jó ötletet egy reklámhoz.

– Én?

Elmondom neki.

Elgondolkodik.

– A kertész Nike csuklóvédővel. A postás Nike dzsekiben. A kórházban a szülő nő, akinek fáj a háta…

– A bokája.

– A kórházban a szülő nő a lábtámaszra a helyezi a bokáját, és nyom.

– És Nike zokni van rajta.

Apám lenéz a lábára.

– És hogy végződik?

– Minden sport.

– Minden sport. – Baktat tovább. – Úgysem fizetnek meg. – És hallatja öblös nevetését.

A borostyán közé rejtjük a követ, a szerszámoskamra mellett, ráborítjuk a talicskát. Megkérdezem, hogy érzi magát.

– Jól, jól.

Kihúzza magát, és nekilát lezárni a házat. Hamarosan végez, és beül a kocsimba a volánhoz, ő akar vezetni.

Szeretne hamar visszaérni Riminibe, az út harmadáig nyomja a gázt, majd Trarivinél félrehúzódik, és kiszáll. Betér egy falusi ház csűrjébe, sárga papírba burkolt csomaggal tér vissza: jó kis meglepetés lesz, mondja.

Az enyém az alsó lakás hűtőjében van. Amíg zuhanyozik, előveszem a Saint Honoré-tortát, egy kicsit megkeményedett, úgy ítélem, fél órára van szüksége, mire feltálalhatom. Ő azonban, amint visszajön, bejelenti, hogy nemsokára el fog menni otthonról.

– Ma este is? – És olyan vagyok, mint ő volt, amikor én voltam kamasz.

– Először megesszük a finom meglepetést.

Csak úgy, fürdőköpenyben kibontja a sárga papírt, egy galamb van benne. Beteszi egy tepsibe, és engem elküld rozmaringért.

A kert végébe ültette el, ahol melegség árad alulról, és melegíti a bokát. Valamivel előrébb ott a kikövezett rész a Renault 5-össel. Csillog-villog, a kerekek is. Közel megyek. A riasztó mindig be van kapcsolva, kinyitom az ajtót, beülök. Megcsap a tisztaság illata.

A hátsó ülésen ott a balesetekre szánt elsősegélydoboz, és egy kis csomag, rávarrt csengettyűkkel. A tükörről az a zsinórból font kis karperec lóg, amelyet anyám megáldatott Montefiore Concában.

Apám nem volt hajlandó viselni, de nem szólt semmit, amikor ott találta visszapillantó tükrön.

Trariviből származó galamb, Riminiből való sült paprika, spadarolói sangiovese. Ez a születésnapi menü. Eljött a torta pillanata. Felállok az asztaltól, azt mondom, hogy azonnal jövök, és hogy ne mozduljon.

Ő már alig várja, hogy elindulhasson. Lemegyek az alsó szintre, kiveszem a dobozából a Saint Honorét, beleszúrom a közepébe a gyertyát. Amikor fölmegyek, már a tányérokat mossa.