ELLIE MACKIN ROBERTS

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

BEVEZETÉS

AEROPÉ

AMPHITRITÉ

ANDROMAKHÉ

ANDROMÉDA

APHRODITÉ

ARIADNÉ

ARTEMISZ

ATALANTÉ

ATHÉNÉ

DAPHNÉ

DÉIANEIRA

EKHIDNA ÉS SZKÜLLA

EKHÓ

ÉÓSZ

ERINNÜSZÖK

ERISZ

HÉBÉ

HEKATÉ

HÉRA

HERMIONÉ

HÉRÓ

HIPPOLÜTÉ

HÜPSZIPÜLÉ

INÓ

IÓ

IPHIGENEIA

IPHISZ ÉS IANTHE

IRISZ

KALLISZTÓ

KASSZANDRA

KHRÜSZÉISZ

KLÜTAIMNÉSZTRA

LÉTÓ

MAIA

MELINOÉ

MINTHÉ

MOIRÁK

MÚZSÁK

NAUSZIKAA

NEMESZISZ

NÜX

OINÓNÉ

PENTHESZILEIA

PERSZEPHONÉ

PHAIDRA

POLÜXENÉ

PROKNÉ ÉS PHILOMÉLÉ

SZELÉNÉ

THEMISZ

THETISZ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

IMPRESSZUM

BEVEZETÉS

A görög városokban élő nők jobbára nem rendelkeztek a saját életük felett. Bár az élet bizonyos területein szabad volt kitűnniük, ezek a lehetőségek leginkább az otthonra és a vallásra korlátozódtak. Ám még ezekben az esetekben is azt tartották egy nő legnagyobb érdemének, ha beleolvadt a városi lét szövetébe. Nem volt kívánatos, hogy akár negatív, akár pozitív okból beszéljenek róla (legalábbis Thuküdidész szerint Athén egyik legnagyobb vezetője, Periklész így fogalmazott). A nőknek — mint az itt olvasható történetek némely főszereplőjének s úgy általában a görög mitológia nőalakjainak — az volt a dolga, hogy törvényes gyermekeket hozzanak világra, maradjanak otthon, és csöndben szőjenek-fonjanak, viseljék gondját a háztartásnak. Csakhogy könyvünk legtöbb női szereplője nem maradt csöndben — nem zárkóztak be az otthonukba, hanem kiléptek a négy fal közül. Gyakran szerepel a történetükben törvényes gyermek, akinek azonban sokszor lesz rossz vége: megölik vagy elhagyják. A szövés-fonás mozzanata ugyan nem egyszer jelenik meg, ám a ruhaanyagok készítésén túl ez a titkos összeesküvések eszköze is.

A mitológia s így a mi történeteink esetében is igaz, hogy hősnőink tekintélyesebbek, merészebbek és eszesebbek, mint a hétköznapi nők voltak az ókori Görögországban. Azt könnyű belátni, miért kell az istennőknek másnak lenniük — őket nem kötik a halandó világ mindennapi dolgai és a halandókra érvényes illemszabályok, ezért viselkedésük sokkolónak tűnhet. A velük kapcsolatos sztorik jó része szól a bosszúvágyukról és kicsinyes féltékenységükről egymás vagy a kevésbé jelentős istenek (például a nimfák), sőt a halandók iránt. Például viszonylag sűrűn előfordul, hogy Héra megbünteti valamelyik istennőtársát vagy egy nimfát, amiért Zeusz velük csalja meg őt, de akár akkor is, ha csak koslat utánuk. Bárhogy is legyen, Héra haragját nem kerülhetik el. Az istenek jellemzően az emberi vonások legextrémebb formáit hordozzák, így a viselkedésük is sokkal szélsőségesebb, mint amit egy embertől elfogadhatónak gondolunk. Jó, ha nem felejtjük el, hogy az ókori görög istenek nem mindenható, mindentudó vagy mindenlátó lények voltak, és sem viselkedésükben, sem erkölcseikben nem mondhatók „jónak”. Egyszerűen olyanok voltak, amilyenek, az emberi tulajdonságok legfélelmetesebb végleteit testesítve meg.

De mi a helyzet a görög mitológiában felbukkanó „normális” nőkkel, vagy épp a nimfákkal és jelentéktelenebb istennőkkel? Miközben az ő habitusuk közelebb állt a hétköznapi, hús-vér görög nőkéhez, ők is tudtak meglehetősen szélsőségesen cselekedni, még ha nem is annyira végletesen, mint a fontosabb istennők. Könnyen érthetővé válik ez, ha megnézzük a mitológia célját — egyrészt mint valamiféle erkölcsi tanításét, másrészt mint szórakoztató történetét. A szórakoztatás egyik formájaként — hiszen az ókori Görögországban a mítoszok elmesélése gyakran ezt a célt szolgálta — szükséges, hogy legyen benne némi érdekesség és bonyodalom. Nem célszerű a valósághoz a lehető legközelebb vinni a sztorit, ha azt a tragédiaszínpadra szánjuk. Ha mélyebbre ásunk a legtöbb itt olvasható történet női szereplőinek motívumaiban, azokat férfiak vagy férfi istenek hozzák működésbe. Sokan kényszerhelyzetbe kerülnek, és alig van választásuk. A „való” életben ugyanezek a nők nemigen tennének semmit, de a fantázia közegében cselekedetükkel befolyásolni képesek mind a halandók, mind a halhatatlanok világát.

Ennél sokkal nehezebb a dolgunk, ha morális tanítást keresünk az ókori görög mítoszokban. A legtöbbjüket nem is erre szánták. Az elmesélt történések után mintegy két és fél évezreddel könnyedén beleláthatunk mindenféle erkölcsi mondanivalót a mítoszokba, de jobban tesszük, ha ettől — legalábbis e könyv lapjain — tartózkodunk. Az itt felsorakoztatott nőalakok között vannak erősek és gyengék, kemények és lágyak, eltökéltek és beletörődők egyaránt. Gyakran makacsok, de még gyakrabban kénytelenek megalkudni a helyzetükkel egy döntően patriarchális környezetben. Történeteik legalább annyira ijesztőek, mint amennyire reményt adóak. Mindenesetre tökéletesen megtestesítik azt, hogy mit jelent nőnek lenni egy férfiak számára berendezett világban

AEROPÉ

Aeropé hitetlenkedve nézte a férje arcára kiülő izgatottságot, amikor az a csuklójánál fogva az istálló felé húzta. Még sosem látta zaklatottnak. Atreusz komoly férfi volt, nem olyan típus, akit bármi oktalanul izgalomba hoz. Mi késztethette ilyen szokatlan viselkedésre? Aeropé még jobban elcsodálkozott, amikor befordultak az elsötétített istállóba. Vajon miért csukta be a férje az összes ajtót, kizárva a fényt? Atreusz lámpást gyújtott — ami ilyen kora délelőtti órán még különösebbnek tűnt —, és csöndre intette a feleségét. Így osontak tovább a sötét helyiségben.

És akkor Aeropé meglátta — elsőre nem is volt benne biztos, hogy mit. Halványan derengett valami a lámpás világánál, ami mocorgott és olyan hangokat hallatott, mint egy bárány. De hiszen tényleg bárány! Csakhogy a bundája nem fehér volt, nem is piszkosszürke, hanem — arany színű! Aeropé a férjére pillantott. Atreusz arcáról büszkeség sugárzott.

– Artemisz áldása van rajtunk! — szólalt meg Aeropé. — Az istennő még kegyesebb lesz irántunk, ha megkapja ezt az áldozati ajándékot.

Erre Atreusz az asszony szájára tapasztotta a kezét.

– Sss! Hallgass! Ezt nem tudhatja meg más rajtunk kívül! Még nem döntöttem el, mitévő legyek a báránnyal. Le fogom ölni, s azután meglátom, mi legyen a gyapjával — mondta cinkos pillantással, mire Aeropét mélységes nyugtalanság kerítette hatalmába.

Aeropé a legendás krétai király, Minósz unokája volt, ám apja, Katreusz kitiltotta Kréta szigetéről, miután nővérét, Apemoszünét megerőszakolta Hermész, az istenek hírvivője. Katreusz ugyanis mélységes bizalmatlansággal viseltetett gyermekei iránt, mivel egy jóslatból megtudta, hogy saját utódai okozzák majd a halálát.

Héraklész egykor a Medúsza hajszálait tartalmazó tégelyt adott Aeropé-nak, hogy szükség esetén ezzel a varázsszerrel megvédhesse Krétát — igaz, sosem kényszerült arra, hogy bevesse a csodaszert. Aeropé később Atreusz felesége lett, s ő volt az egyetlen, aki urán kívül tudott a titokzatos aranygyapjas bárányról, amely megjelent Atreusz birkanyájában. Korábban Atreusz fogadalmat tett, hogy minden elléskor feláldozza Artemisz istennőnek, Zeusz leányának a legszebb bárányát, s bár a jószágot levágta, a gyapját nem égette el áldozatként az istennőnek, hanem elrejtette egy fatörzsbe. Elképzelhető, hogy maga Artemisz csempészte a különleges bárányt a nyájba, hogy próbára tegye Atreusz hűségét, mindenesetre Atreusz csalárdsága súlyos következményekkel járt. Mindeközben Aeropé titkos viszonyba keveredett férje fivérével, Thüesztésszel, és szerelme zálogaként titokban odaadta neki az aranygyapjút. A testvérek — Pelopsz éliszi király fiai — erősen rivalizáltak egymással, de Atreusz olyan biztos volt elsőségében és felesége hűségében, hogy sosem ellenőrizte, megvan-e még a kincse.

Néhány évvel később Mükéné királya, Eurüsztheusz (aki kitalálta Héraklész számára a nehéz feladatokat) utód nélkül halt meg. Egy jóslat szerint Mükéné trónja Pelopsz egyik fiára szállt volna, ám apjuk nem tudott dönteni, hogy melyikük legyen az örökös. Atreusz volt az idősebb, így ő lett volna a nyilvánvaló választás, de a jóslat nem volt egyértelmű. Thüesztész felvetette, hogy ki-ki mutasson föl az istenek támogatására utaló jelet, s azt javasolta, hogy legyen ez a jel egy aranygyapjas bárány bundája. Atreusz egyből belement a dologba, azt hívén, hogy Aeropéval csak ők ketten tudnak az elrejtett gyapjúról. Természetesen felfedezte, hogy eltűnt a kincs, Thüesztész pedig föl tudta mutatni a bárány aranygyapját, s ezzel igazolta, hogy az istenek valójában őt szánták Mükéné trónjára. Atreusz nem vádolhatta meg nyíltan a feleségét, és a döntést sem támadhatta meg, hiszen az aranygyapjút, amelyet elrejtett, Artemisznek kellett volna áldoznia.

Zeusz segítségével azonban Atreusz mégiscsak elnyerte Mükéné trónját, és kitiltotta a királyságából az öccsét, de azzal még mindig nem volt tisztában, hogy Aeropé lopta el az aranygyapjút és hogy összeszűrte a levet Thüesztésszel. Ez csak az után derült ki, hogy Atreusz és felesége elfoglalták Mükéné trónját, s a király úgy tett, mintha megbocsátott volna Aeropé-nak. A párnak két fia született: Agamemnón (aki később apját követte a trónon) és Menelaosz (aki Helené férje és Spárta királya lett). A történet egyes változatai szerint Aeropé szült két fiút Thüesztésztől is, Tantaloszt és Pleiszthenészt, ám őket Atreusz a bosszújának részeként megetette apjukkal. E szörnyű lakomát követően saját kezűleg ölte meg Aeropét, letaszítva őt egy Mükéné közelében magasodó szikláról.

Noha az aranygyapjú histórájának kezdeti szakaszában Aeropé kulcsszerepet játszott, a különleges kincs hosszú utazása egy másik nő, Médeia személyéhez kötődik. Egy idő múlva az aranygyapjú a Fekete-tenger partján elterülő Kolkhiszba került: itt élt Médeia, a varázslónő, aki beleszeretett a gyapjú felkutatására ideérkező iókloszi királyfiba, Iaszónba. Az ő segítségével vihette el Iaszón az értékes szőrmét, s támogatásáért azt kérte cserébe, hogy a királyfi vegye feleségül, ha sikerrel járnak. Médeia apja, Aiétész király egy sor látszólag teljesíthetetlen feladat elé állította Iaszónt, de Médeia a varázsereje révén minden alkalommal kisegítette szerelmét. Így aztán az aranygyapjúval együtt hagyhatták el Kolkhiszt. A csalódott Aiétész megpróbálta megállítani a párt, ennek során Médeia megölte saját fivérét, Apszürtoszt. Végül Iaszón valóban feleségül vette Médeiát, aki két gyermeket szült neki, ám később elhagyta, hogy feleségül vegyen egy görög királylányt. Médeai bosszúból megölte közös gyermekeiket, majd isteni nagyapja, Héliosz segítségével hazatért Kolkhiszba.

AMPHITRITÉ

Kagylóhéj-szekerén utazgatva a tengerek hatalmas királynéja, Am-phitrité morajló hullámzásra lett figyelmes. Azonnal megfordította a fogatot húzó két különös, félig ló, félig hal jószágot, s egyenesen Kréta partjáig hajszolta őket, ahol Zeusz éppen bizonyítékát adta annak, hogy Minósz krétai király a tulajdon fia. A tengeristennő szánta a főistent, amiért egyik gyermekének a felesége olyan becstelenül viselkedett. Az istenek megcsalhatják a feleségeiket, de egy halandó nő nem tehet ilyet a férjével! Fölháborodásában még saját fájdalmát és haragját is képes volt félretenni, és pártját fogni a férje, Poszeidón halandó fiának (irtózat fogta el már a gondolatra is).

Épp ahogy a sziget partjához érkezett, a mostohafia, Thészeusz a tengerbe vetette magát. A fiú megrémült, amint meglátta a tengerek királynéját: bizonyára azt hitte, meg akarja hiúsítani az erőfeszítéseit. Amphitrité odaintette magához, Thészeusz pedig erőt véve magán, zihálva kérdezte:

– Istennő, segítő vagy ártó szándékkal jöttél?

– Bármily szerencsétlenség is ez nekem, segíteni jöttem, még ha ez azt is jelenti, hogy el kell ismernem, a férjemnek a fia vagy. — Ekkor szekerének ülése alól előhúzott egy dobozt, amelyet kagylóhéjak borítottak. — E dobozban olyan ékszereket találsz, amelyek igazolják, hogy kétségbevonhatatlanul a tengeristen az apád. Ám csak egy feltétellel adom oda neked e kincseket.

– Mondd, mit kérsz cserébe! — szólt az athéni királyfi.

– Azonnal hagyd el a birodalmamat! Hajózhatsz a hullámaimon, de soha többé nem hatolhatsz a tengerek mélyére.

A választ meg sem várva, Amphitrité megfordította szekerét, és sebesen távozott.

Amphitrité tengeri nimfa volt, nővérével, Thetisszel együtt a néreiszek egyike. Apja az öreg tengeristen, Néreusz, anyja pedig Ókeanosz lánya, Dórisz istennő.

Poszeidón tengeristen kezdetben Thetisznek udvarolt, ám amikor meghallotta a néreisz fiával kapcsolatos jóslatot (lásd Thetisz), úgy döntött, inkább a nővérét, Amphitritét szerzi meg feleségnek. Csakhogy nővéreihez hasonlóan Amphitrité sem lelkesedett a házasságért, mivel a néreiszek szívesebben éltek gondtalan és terhektől mentes életet örökké szűzen, mintsem hogy egymástól elszakadva saját családot alapítsanak. Ábrázolásain a többi néreisztől királynői ékei különböztetik meg.

Mivel Poszeidón csak másodikként választotta őt, Amphitrité érthető módon elbizonytalanodott. Egyes források szerint a tengeristen elrabolta Amphitritét, de a legtöbb mítoszban azt olvassuk, hogy Poszeidón udvarlása elől az Atlasz hegységbe menekült, hogy ne kelljen szemtől szemben elutasítania a hatalmas istent. Poszeidón egy sereg delfint küldött a felkutatására. Az egyikük felfedezte, hol rejtőzik, mire a tengeristen ajándékokat és üzeneteket küldött általa választottjának. Miután a delfinnek sikerült rábeszélnie a néreiszt a frigyre, Poszeidón hálából az égre emelte az állatot — így keletkezett a Delfin csillagkép. Amphitritét férje a tengerek hatalmas királynéjává tette, s ugyanúgy társuralkodó lett a vizeken, ahogyan Perszephoné ült az alvilág trónján Hadész feleségeként. Poszeidónnak és Amphitritének három gyermeke született: a félig ember, félig haltestű Tritón a sellők apja lett, Rodosz nimfát Héliosz isten tette szeretőjévé (lásd Éósz), Bentheszikümé tengeri nimfa pedig az aithiópiai király felesége lett.

Az olümposzi istenektől nem szokatlan módon Poszeidón gyakran volt hűtlen, ami miatt felesége — aki neheztelt, amiért Poszeidón eredetileg nem őt szemelte ki társául — gyakran volt féltékeny és komisz. Különösen utálta Szkülla tengeri nimfát, akinek fürdővizébe olyan varázsszert csempészett, amelytől vetélytársa rusnya szörnyeteggé vált (lásd Ekhidna és Szkülla). A tengerek királynéjaként Amphitrité befolyásolni tudta a tenger időjárását, s olykor csak a halandóktól kicsikart áldozatok fejében volt hajlandó lecsillapodni. Ilyen eset volt Phineuszé is, akit társai dobtak a tengerbe áldozatként egy jóslatot követően (amelyet némelyek szerint maga Amphitrité nyilatkoztatott ki). Amikor azonban az egyik tengerész, aki szerelmes volt a trák királyfiba, utánavetette magát, Amphitrité — tőle szokatlan együttérzésről tanúságot téve — megengedte egy arra úszó delfinnek, hogy Phineuszt kimentse a vízből.

A tengerek királynéjához kapcsolódó legismertebb mítosz azonban az, amelyben Thészeusz athéni királyfi segítségére sietett, hogy igazolni tudja isteni eredetét, vagyis hogy Poszeidón gyermeke. Mivel Thészeuszt nem ő szülte a tengeristennek, ez ritka kedves gesztus volt Amphitritétől. A mítosz szerint a krétai király és Thészeusz összekülönböztek, s miután Minósz már bebizonyította, hogy Zeusz fia, Thészeuszon volt a sor, hogy igazolja isteni származását. A tengerbe vetette magát, hogy felkeresse Poszeidónt, s ekkor találkozott Amphitritével, aki lehetővé tette, hogy a királyfi a víz alatt is tudjon lélegezni, majd átadta neki azt az ékes koronát, amelyet Poszeidón az ő nővérének, Thetisznek adott jegyajándékként. Emellett egy bíborpalástot is adott Thészeusznak.

A néreiszek a nimfák legkisebb csoportját alkották. Míg más csoportokba több ezren tartoztak (vagy akár megszámlálhatatlanul sokan voltak, mint a fák nimfái), néreiszből csupán ötven született. Rajtuk kívül ismert a tengeri nimfák egy másik csoportja is, az ókeaniszok, akik nem Néreusz, hanem Okeanosz tengeristen gyermekei voltak. Ez utóbbiak úgy általában a tengerek kisebb isteneinek számítottak, míg a néreiszek kifejezetten a Mediterráneum, azon belül is a Görögország partjait mosó Égei-tenger nimfái voltak. Azt tartották róluk, hogy vigyáznak a tengerészekre és a halászokra — sokan állították, látták őket segíteni a rossz időjárás miatt eltévedteken. Mivel a néreiszek elsősorban a tengeristen kísérőinek szerepét töltötték be, ezért helyénvaló, hogy Poszeidón Amphitrité személyében közülük választott királynét magának.