Borítószöveg

Mesteri regény az egyén természet iránti felelősségéről, az öregségről és arról, hogy mi tesz bennünket emberréUlf egész életét az erdőben töltötte, fákat vágatott ki, vadakra lőtt. Amikor azonban egy hideg téli reggelen megpillant egy farkast a lápon, nem sejti, hogy e találkozás örökre megváltoztatja az életét.

Attól a naptól fogva ugyanis az álom és az ébrenlét határán eggyé válik a farkassal. Látja, amit ő lát. Teszi, amit ő tesz. Fut. Vadászik. Párosodik. A hetvenes éveiben járó vadászt ez az élmény arra készteti, hogy alapjában értékelje át a közösséghez, a múltjához, sőt saját magához fűződő viszonyát, és élete végén óvatosan megpróbáljon szembenézni önmagával: azzal, hogy ki lett belőle, és azzal, hogy ki lehetett volna.

Ám a farkas megjelenése nemcsak őt változtatja meg, hanem a svéd kisváros mindennapjait is felbolygatja. Nem mindenki nézi jó szemmel a ragadozó közelségét, és csak idő kérdése, hogy felboruljanak a kisváros erőviszonyai, és elszabaduljanak az elfojtott indulatok.

A Farkasvér finom, magával ragadó regény a természetről és az emberi lélekről. Ott a helye Ernest Hemingway, Jón Kalman Stefánsson, Richard Powers legjobb művei mellett.

Fordította

Dobosi Beáta

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kerstin Ekman: Löpa varg

Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden, 2021

Published in the Hungarian language by arrangement with Bonnier Rights,
Stockholm, Sweden

Első kiadás

Copyright © Kerstin Ekman, 2021

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Dobosi Beáta, 2023

Minden jog fenntartva

Borítókép © David Lichtneker, Arcangel

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

ISBN 978-963-604-438-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv fordítását az Swedish Arts Council támogatta.

Hideg volt. Még alig világosodott. Épp csak derengett. A golyós vadászpuska a padon maradt az asztal másik oldalán. Töltetlenül. Nem tudom, miért. Így alakult. Nem mindenkinél, evvel tisztában voltam. A legtöbben addig akarnak lőni, amíg a mutatóujjuk képes meghúzni a ravaszt. Amíg működik a szerszámod, élsz és ölsz.

Sokat öltem. Talán már eleget. Kasper huszonnyolc jávorszarvast hajtott föl. Persze nem mindet nekem. De hiába terítette le valaki a zsákmányt, nem engedte oda a vadászt. Fölhúzta a fölső ajkát, és vicsorgott. Amikor közelebb léptek, Kasper megmerevedett, és morgott. Ha egyszer a vad hátára állt, és elkezdte tépni a szőrét, csak a gazdáját eresztette oda. Ilyen volt Kasper.

Trissa sem volt rosszabb. Jó ideig ő volt az egyetlen szuka. Az a baj velük, hogy ősszel is tüzelnek. Nem emlékszem az összes jávorszarvasára. Az ember csak a különlegeseket jegyzi meg. A kutyákat viszont föl tudom sorolni, akkor nem hagy ki az emlékezetem.

Justus, Bång, Reppen és Blix tulajdonképpen apámé volt. Skott volt az első saját kutyám, vele együtt kaptam egy kis sörétes puskát. Alig vártam, hogy beköszöntsön az ősz, és a kölyök elég nagy legyen, hogy kövesse a nyulat. Skott valószínűleg februárban született, én abban az évben töltöttem a tizenkettőt. Nagyon jól vadásztunk együtt. Leginkább tacskókopóra hasonlított, de volt benne tacskó is. Meg valószínűleg még valami más is, mert fölálló fülének csak a vége konyult le. Anyám azt mondogatta, hogy olyan szép kajla füle van.

Folyton vadászni akart. Befurakodott minden kotorékba, pedig túl nagy volt. Egyszer beszorult, mi meg megpróbáltuk kiásni. A róka megszökött, egy pillanatra láttuk, apám káromkodott. Mindig van vészkijáratuk. Skott pedig bennragadt. Ástunk, de nem értük el. Majdnem elsírtam magam, amikor hazafelé mentünk a sötétben. Sőt, bőgtem is, apám mögött lépdeltem, és a pulóverem ujjával törölgettem az arcomat.

Másnap reggel korán keltem, és kimentem. Aztán iskola után is. Két napot lógtam. Lefeküdtem a kotorék elé, és bekiabáltam, hogy ne adja föl, majd ástam. Apám hozott feszítőrudat és egy nagyobb ásót. Mindennap ástunk, de csak nem találtuk meg.

Végül mégis kijutott. Négy nappal később kipréselte magát ugyanazon a lyukon, ahol a róka meglógott. Addigra kiéhezett. Szomjas volt és bágyadt, apám ölben vitte haza. Anyám csak egy kortyot öntött az itatótáljába. Egyszerre csak egy keveset!, mondta. Ételből is. Attól félt, hogy megfájdul a hasa.

Miközben megittam a kávét, szemmel tartottam a lápot és az erdő szélét. Az öreg lakókocsiban volt egy kétrózsás gázrezsó meg egy sziszegő hősugárzó. Különben nem bírtam volna megmaradni. Fiatalkoromban fenyőágakkal a fenekem alatt fagyoskodtam a rejtekhelyen. Akkor még nem volt tolldzseki. Nagyapám útibundája jó szolgálatot tett, csak túl nehéz volt.

Inga kinevetett, amikor avval mentem haza, hogy megvettem Anton Pettersson lakókocsiját. Úgy néz ki, mint a hercegnőtorta, mondta. Anton zöldre festette, hogy elfedje a nagy foltokban terjengő penészt. Kicsi volt, a teteje lekerekített, mint az első lakókocsiknak, és jó szolgálatot tett. Fölhajtottam vele az egyik erdőmbe, és most ott állt a láp mellett az erdészeti úttól nem messze, szilárd talajon. Onnan pillantottam meg azt a nagy vadkant, akit Fekete Ördögnek hívok. Bár azt mondják, ennyire északon nincsenek vaddisznók. Őzeket is láttam. Múlt héten négy kelt át a lápon, óvatosan tipegve a kérges havon. Nem biztos, hogy túlélik a legkeményebb telet.

Újév reggelén történt. Igazából otthon kellett volna maradnom, hogy segítsek Ingának a készülődésben. Január másodikán kerek születésnapot ünnepeltem, és vendégeket vártunk. Ötkor keltem, összekészítettem az elemózsiát, a puskát meg a távcsövet. Arra gondoltam, néhány órát azért eltölthetek odafönn nyugalomban. Amikor fölértem, még sötét volt. A lakókocsi csupán vékony burok a zimankó ellen, bent dermesztő hideg fogadott. Zenta szorosan a lábamhoz kuporodott. A vállamra akartam teríteni egy takarót, de akkor megjelent az első fénysugár az erdő fölött. Mivel eltart egy darabig, mire a lakókocsi fölmelegszik, nyugodtan fölcsatolhattam a síléceket, hogy kimenjek nyomokat keresni. Zentát otthagytam. A régi báránybőrön feküdt, ráterítettem a takarót. Volt még szarvasborjú a kilövési kvótánkban, és úgy voltam vele, hogy ha nyomokat látok, majd visszamegyek érte, hogy ráengedjem. De tényleg ezt akartam?

Átkozottul furcsa, ha az ember nem tudja, mit akar.

Amikor elindultam, a lécek könnyedén és hangtalanul siklottak az éjszaka hullott hóban. A láp szélén fölfedeztem egy nyomot. De nem jávorszarvasét. Óvatosan közelebb merészkedtem.

Hatalmas! Ez volt az első gondolatom. Régóta nagyon hideg volt, nem lehetett egy kutya megolvadt nyoma. Elővettem egy gyufásskatulyát, és megmértem. Két skatulya hosszú. Az tíz centi. Hátsó láb.

Egy farkasé.

Amikor elindultam a nyomok mentén, láttam, hogy a fák között jobban megőrizte őket a hó. Itt-ott még a hosszú, erős karmok is tisztán látszottak. A mellső lába valamivel nagyobb volt két skatulyánál. Biztos egy nagy testű hím. Néha megállt. A fara és a mancsa mély lenyomatot hagyott, ahol leült. A nyom aztán elmosódott, a havat letaposták, úgy tűnt, jó darabig feküdt. Nem rettentette el a hideg, mert minden bizonnyal téli bundát viselt a sima koronaszőr alatt.

A teste által hagyott nyom nyugalmat árasztott. Hosszan megpihent, tudta, hogy ott nem háborgatják. A lakókocsit természetesen már sokszor látta, ha vissza-visszajárt. Találkozóhelyről szó sem lehetett, hiszen egyedül jött erre. Ebben az időszakban a vadászó falka sem gyülekezik olyan helyen, ahová a kölykök könnyen eltalálnak.

A tényből, hogy megpihent, tudhattam volna. Mégis meglepődtem, amikor megpillantottam a tetemet; valósággal elborzadtam. A lápot borító hóban hagyott nyomokból tudtam, hogy úgy húzta be a lucfenyők közé a zsákmányát. Óvatos vadász volt. Nem odakinn a lápon evett, ahol megláthatják.

A vonszolás nyomát követve megtaláltam a helyet, ahol lecsapott. Paták és roppant mancsok nyomait fedeztem föl, a havat fölkavarták. Rajta szőrcsomók és vér. Az őz szürkésbarna szőrszálai között találtam egy hosszú, sárgásszürke, fekete végűt. Olyan hosszú és sprőd volt, hogy csak a farkas hátáról származhatott. Fönséges lehetett, amikor fölborzolta a szőrét. Elővettem a pénztárcámat a belső zsebemből, és hidegtől elgémberedett ujjakkal becsúsztattam két százas közé.

A lehető leghalkabban visszatértem a prédájához. Már kilátszott a csontváza. Kis termetű suta volt, biztos azok közül, akiket karácsony előtt láttam átkelni a lápon. Egy bak is volt közöttük. Apró agancstöveket véltem fölfedezni a távcsövemben. Mi a csudát kerestek a messzi északon?, tűnődtem. A hó mély, és lehet, hogy éhen vesztek.

A prédán még maradt hús. Rókák valószínűleg nem jártak rá, mert nem láttam nyomukat. Sem hollókat, sem varjakat nem hallottam. Azért hurcolta ide, hogy elrejtse?

Igen, az elejtés helye vetett föl kérdéseket. A legfontosabb, hogy itt van-e még. Az őzek sosem mennek messzire, ha nem muszáj, főleg nagy hóban. Most persze nagyon összezavarodtak. De az a szokásuk, hogy visszatérnek. Egy olyan vadász, mint ez a farkas, valószínűleg tudja ezt. Ő is visszatér? Nem ette meg az egészet. Lehet, hogy pihen.

Ekkor észrevettem, hogy a nyomai továbbvezetnek a zsákmányától. Óvatosan haladtam mellettük. Érdekes módon kisvártatva visszafordultak. De úgy tűnt, sokáig állt, majd leült, mielőtt elindult visszafelé. Mit bámulhatott? Vagy megérezte az őzek szagát? Ez esetben nem fordult volna meg. Végül bőségesen levizelt egy kis erdei fenyőt. Aztán visszaindult.

Abban az irányban, amerre ment, mindössze egy gyér fenyvessel borított, kis domb látszott. Odamentem a szűz hóban. Újabb farkasnyomokra bukkantam, az övénél kisebbekre. Egy kis nőstény hagyhatta őket. Ott állt, talán hosszabb ideig. Őt nézte?

Sok kérdés, de válasz egy sem.

Már teljesen kivilágosodott. Elővigyázatosan visszamentem a lakókocsihoz, és beléptem. Nehéz volt nem csapni zajt a lécekkel meg az ajtóval. Aztán megtörtént. Persze nem azonnal. Már jó ideje bámultam kifelé a kávésbögrémmel a kezemben, amikor egy pillanatra mintha fölvillant volna valami a láp szélén. Nem tudtam, jól láttam-e, és sokáig vártam mozdulatlanul. Majdnem biztos voltam benne, hogy mozgást érzékeltem.

Hogy új szemmel lássam (apám mondta így), félrenéztem egy kicsit, és tapogatózva a távcsőért nyúltam. Óvatosan mozogtam, mert nem akartam, hogy Zenta észrevegye. Fölneszelt volna.

Azt a helyet figyeltem, ahol a mozgást észleltem. Egy kép jutott eszembe, amely gyerekkoromban a dolgozószoba falán lógott. Nagyapámnál. Egy erdőt ábrázolt sok fával, ággal, mohás tuskóval, rengeteg bokorral meg csalittal. Keresd meg a zöld vadászt, állt az alján. Alaposan meg kellett nézni, hogy az ember ki tudja venni a sűrűben rejtőző vadászt. Kis karimájú, csúcsos, zöld kalapot viselt. Hol látszott, hol nem.

Keresd meg a szürke vadászt, gondoltam. De nem tudtam, meglátom-e. Az ég zöldes színt öltött, ahogy erősödött a fény. Annyira hihetetlen, sőt valószínűtlen csönd volt. Én is olyan mozdulatlan voltam, mint egy bagoly a fenyőn vagy egy havas kő az erdőben.

A tél néha fehér papír vagy kéklő lemez, amire írni lehet. Amikor utoljára ott jártam, semmi sem mozdult, nem írta rá a nyomát. Nem láttam mancsot vagy patát, sem pocoklábak hímzését. Sem madarat. Sehol semmi nyom. Mintha a fehérség mindent eltörölt volna, az erdő fekete volt a hótól nehéz ágak alatt, önmagában pihent. Most más volt. Éppen olyan mozdulatlan. De valami történt.

Tudtam, hogy odafönn Brattenben van egy farkaspár. Biztos születtek kölykeik, akik már nagyjából egyévesek. De azok távol voltak, legalább húsz kilométerre. Lehet, hogy ez inkább egy magányos farkas. Messzebbről jöhetett. Zsákmányt űzött. Vagy párosodni akart.

Alig egy óra telt el. A lakókocsi már tűrhetően fölmelegedett. Zenta megszabadult a takarótól, úgy aludt. Arra gondoltam, iszom még egy kávét. De nem mertem. Tudtam, hogy valami mozgott odakinn az erdőszélen. Valami, ami nagyon éber.

Aztán kijött a fák közül. Olyan természetességgel, hogy könnyű volt megérteni: ez az ő világa. Kicsit távolabb merészkedett ki, mint ahol a sílécek nyomai futottak. Megállt a láp szélén egy boróka meg egy satnya fenyő között. Figyelmesen végigpásztázta a lápot borító hómezőt, úgy fordította a fejét, hogy láttam a profilját, a nemes orrát, a csapott homlokát, a fölálló fülét.

Komoly elővigyázatosságra volt szükség, amikor fölvettem a távcsövet, és beállítottam az élességet. Megint a láp felé fordította a fejét. A kép olyan éles volt, hogy láttam a dús szőrt a fülében és a fekete peremet a szélén. A szeme enyhén ferde metszésű volt, és nagyon világos. Összességében tekintélyparancsoló benyomást keltett a koronaszőrből álló gallérjával és a pofáján növő bozontos piheszőrökkel. Fehér rajzolata ék alakban a nyakán is folytatódott. A szeme fölött és alatt szürkésfehér foltok. Itt már belevegyült a nyakszőr sötétebb sávja.

A mellső lába hosszú és fehér. Legalábbis elöl. De egyetlen fehér sem volt hófehér rajta. Inkább sárgás. Egyébként szürke bundája volt, fehér beütéssel. Réges-régen, amikor még a nevét sem merték kiejteni, szürke lábnak hívták. Egy óriási hím! Már akkor sejtettem, amikor a nyomait megláttam.

Finom mozdulatokkal szaglászni kezdett a láp szélén. Úgy tűnt, mintha a zsákmányához indulna, de aztán megállt, fölszegte az orrát, és a levegőbe szimatolt. Természetesen még ott volt a szagom. Föltámadt kissé a szél, és elvitte hozzá. Megfordult, és bement a lucfenyők közé. Eltűnt.

Ordas, gondoltam. Mert régen így is nevezték. Meg a toportyánt is hallottam nagyanyámtól. Ordas karmaival és hosszú lábaival besurrant az erdőbe, a toportyán birodalmába.

Amikor fölrezzentem a látomásból, rájöttem, hogy nagyon elgémberedtem és átfagytam az egy helyben üléstől. Nem tudom, meddig tartott. Amit átéltem, kívül volt időn és időszámításon.

Töltöttem még egy kávét, megettem egy sajtos szendvicset, és Zentának is adtam egyet. Az jutott eszembe, hogy ha lenne térerő, föl kellene hívnom Ingát, aki már biztos olvasta az üzenetemet a konyhaasztalon. Valószínűleg éppen a reggeli kávéját itta. De azt hiszem, akkor sem telefonáltam volna, ha van térerő. Egy darabig magamban akartam lenni a történtekkel.

Amikor végigpásztáztam a lápot, nem láttam jelét életnek. Nem fog újból előbukkanni. Eddig még egyszer sem mutatkozott, amikor ott voltam. Mit sem sejtve ültem a lakókocsiban, míg az a másik élte az életét az erdőben. Aztán elejtette azt az őzsutát a lápon. Legalább egyszer evett is belőle.

Korán sötétedett azon a napon, amely csikorgó hideggel és csönddel kezdődött. Az ég elszürkült, a felhők gomolyogni kezdtek. A hópelyhek kavarogtak a csontig hatoló szélben. Az előző esti időjárás-jelentésben hallottam, hogy sok hó várható. Nem elég, hogy minden nyomot betemet, de ha eltorlaszolja az erdészeti utat, nem lehet majd kocsival följönni. A kivágott fát már elvontatták. Úgy tűnt, végeztek idefönn, és ha nem kotorják el a havat, késő tavaszig lehetetlen lesz autóval megközelíteni. De Hosszú Lábnak persze nyugta lesz.

Igen, magamban így hívtam. Sokat gondolkodtam a kifejezésen: nyugta lesz. Tetszett. Indulás előtt szerettem volna egy bottal beleírni a hóba: Nyugtod lesz, Hosszú Láb. Kibetűzhetetlen írással, amit hamarosan betemet a kavargó hó. De az erős test érzi ezt a nyugalmat, amikor a hófúvástól fehér és sima lesz a láp. Egy íratlan láp. Álmosnak éreztem magam. Nyilván oldódott bennem a feszültség. Indulnom kellett, mielőtt betemet a hó. Amikor ráfordultam az erdészeti útra, olyan volt, mintha egy kavargó szürke hótölcsérbe száguldanék bele.

Mesélni akartam róla este, amikor a híradó után kikapcsoltuk a tévét. De nevetséges módon nem jöttek a számra a szavak. Inga rám nézett a könyve fölött, és megkérdezte, min mulatok olyan jól.

Mulatni éppenséggel nem mulattam. Talán megrándult a szám sarka a gondolatra, hogy tétovázom az egyszerű szavak előtt: láttam egy farkast. Mintha a neve még mindig előcsalogathatná a veszedelmes teremtményt az erdőből. Az emberek szaga elrettentette. A szavaiknak is el kellett volna. Csakhogy azokat nem értette.

Isten a tudója, hogy elő akartam csalogatni azt a szürke árnyat. Ha tehettem volna. De Hosszú Láb elérhetetlen távolban volt.

Mi a bánatért nem tudtam kimondani, hogy láttam egy farkast, aztán elfelejteni az egészet a csudába? Nem akartam. Legalább még egy darabig meg akartam tartani magamnak.

Odakinn bömbölt a vihar, valami megrázkódott, és csattant egyet. Inga letette a könyvét, és a fekete ablakra pillantott.

A sílécek, mondtam, hogy megnyugtassam. Levettem őket a tetőcsomagtartóról, és leraktam a tornácra. Csak azok dőltek el.

Ááá, mondta, menjünk, feküdjünk le. Biztos nemsokára áramszünet lesz. Csak még engedek vizet.

Egy réges-régi őszi vihar jutott eszembe Norrstigenen. Az öreg házban. Amikor elaludt a villany, a szüleimmel és a testvéreimmel a félhomályban hallgattuk a kidőlő magas fenyők recsegését. A letépett ágak időnként nekicsapódtak az ablaknak, süvített a szél. Mind az öten azon tanakodtunk, hogy a rugalmas gyökerű, nagy lucfenyő kitart-e. Vagy rádől a házra? De senki sem szólt egy szót sem. Bár veszélyes volt, apám kiment. Rá akart nézni nagyapámra meg nagyanyámra a másik házban. Amikor visszatért, mondta, hogy már lefeküdtek. Még csak délután négy óra volt.

Mást úgysem lehet csinálni, mondta nagyapám.

Ha elmegy az áram, a szivattyú nem működik, ezért segítettem Ingának vizet engedni vödrökbe és fazekakba. Amikor kinyitottam az ajtót, hogy kieresszem Zentát, a szél behordta a havat, ezért rászóltam a kutyára, hogy iparkodjon. Csak nem akart kimenni, én meg hagytam. Egy öreg szuka sokáig vissza tudja tartani. A villany pont akkor aludt el, amikor mindhárman fölfelé tartottunk a lépcsőn.

A rosseb egye meg, mondta Inga, aki mostanában szókimondóbb volt, mint amikor még dolgozott. Nem tudtunk olvasni az ágyban, ezért csak feküdtünk egymás mellett a sötétben, és beszélgettünk. Végül nem szóltam Hosszú Lábról. Egy idő után hallottam, hogy Inga légzése nyugodt és egyenletes lesz. Elaludt.

Talán hamarosan én is elszenderedem a vihar üvöltése ellenére, reménykedtem. A gondolataim szeszélyesen elkalandoztak, ahogy elalvás előtt szoktak. Az járt a fejemben, hogy egy farkasnak semmit sem mond, hogy engem Ulfnek hívnak, ami az óészaki „farkas” jelentésű szóból ered. Egy öreg norvég elkhundnak sem. Zentának én „gazdi” voltam. Bár tisztában volt vele, kihez beszél Inga, amikor azt mondja, Uffe. Ilyenkor fölemelte a fejét, és rám nézett. Előfordult.

Az életem egy hullám, egy ideig mozgásban. Jó ideje ezek a szavak visszhangoztak bennem. Amióta utoljára orvosnál jártam a koszorúérgörcsöm miatt, néha-néha daloltak vagy zsolozsmáztak a fejemben. Sejtelmem sem volt, honnan származnak. Talán apám valamelyik régi könyvéből. Amikor megemlítettem Ingának, persze rákeresett az interneten. A vers folytatása csalódást okozott, mert gyöngébb volt: Duzzadva és lomhán, a szelek harcában. Semmi különös. De az első sorok még mindig tetszettek: az életem egy hullám, egy ideig mozgásban. Azt juttatta eszembe, hogy amíg mozgás van, élek.

Tiszta sor, hogy azután is tovább mozog minden, hogy az ember már nem. Csakhogy ezt nehéz fölfogni. A muskátlik például tovább nőnek az ablakban, kihajtanak és kivirágoznak tavasszal? Már ha Inga nem felejti el locsolni őket persze. Locsolni fogja őket, ha meghalok?

Teljesen éber lettem, és rájöttem, hogy nem szabad így gondolkodni. Aztán zsibbadni kezdett a lábam, és tudtam, hogy ebből nem lesz alvás.

Igen, te, Hosszú Láb. Ezt gondoltam. Mintha kapcsolat lenne köztünk. Pedig dehogy. Csak egyoldalúan. Mint Istennel.

Egymást kergették a gondolataim. Megközelíteni őket. Megnézni. Csak megnézni. Amíg mozog valami. Csakhogy azelőtt gondolkodtam így, hogy megpillantottam volna.

Tulajdonképpen már az is furcsa, hogy elneveztem. De mi, emberek neveket adunk a dolgoknak, hogy megkülönböztessük őket. Például Biciklikormánynak hívjuk a jávorszarvast, amelyiknek még nem ágazott el az agancsa, vagy Fekete Ördögnek a roppant vadkant.

Ő nem tudott a nevéről. A falkában a szaga és a termete azonosította. Vagy talán a hosszú, fehér lába? Szavak nélkül persze.

Volt egyáltalán falkája? Lehet, hogy csak nyughatatlanul járt a préda és a nőstények után, magányos farkas volt, aki már tovább is állt. Ez esetben értelmetlen várni rá, és mindegy, hogy eltorlaszolja-e az erdészeti utat a hó. Motoros szánnal valószínűleg úgyis föl lehet menni.

Nem kellett volna fényképezőgépet vinnem reggel? Itthon maradt. Most eltöprengtem rajta, és arra jutottam, hogy van már elég kép. Látnak egyáltalán az emberek bármit is a valóságban?

Szavakkal is nehéz volt megragadni. Mintha nem igazán merném. Egyébként sem könnyű leírni egy élőlényt. Elvégre a névadás kísérlet, hogy közelebb kerüljünk hozzá, kapcsolatot teremtsünk vele. Ami természetesen mindig egyoldalú. Szavakkal nem lehet megközelíteni az élőlényeket. Másfelől a szavaknak félelmetes hatalmuk lehet. Csak nem fölöttük.

Amint ezt végiggondoltam, rájöttem, hogy tévedek. A szavainknak igenis halálos hatalmuk van fölöttük. A törvény szavának és betűjének: az állományszabályozási vadászat január másodikán kezdődik.

Fut. A hó kérge vékony, és olyan könnyen beszakad, hogy nem sebzi meg a lábát. Most már menekül. A körös-körül sűrűn hulló hó és a sötét mindent elrejt. Elernyednek az izmai.

Sokáig fekszik, és belesüpped a tudatlanságba. Merev, mozgékony füle őrködik helyette, mert a szag emléke a félálom tompa feledésében is megmarad. Fölkavarodhat, és alakot ölthet. A hó örvénylik, és behatol a tűlevelek közé.

Tudja, mi az a lucfenyő, de nincs rá szava. Tudja, hogy a nagy, öreg lucfenyők védelmet nyújtanak. Fölkel, kinyújtóztatja a mellső lábát, és miután visszatért belé az élet, egyesével kinyújtja és megfeszíti a hátsókat is. Néha még kedve támad hívni azokat, akiket elhagyott, amikor magányos farkas lett. De csak addig jut, hogy kinyújtsa a nyakát. A száját már nem nyitja üvöltésre, mert az óvatosság megint győzedelmeskedik.

Tegyük föl, hogy fölébred, és olyan szagot érez, amelyre megmozdul az ágyéka. Egy szukáét. Azét, aki otthagyta a nyomát a kis dombon. A halvány lábnyomot azonnal eltörli a hófúvás, de amikor a nőstény újra fölbukkan a lucfenyők között, utánaered. Ahogy a szuka nehéz szaga erősödik, egyre jobban feszül az ágyéka.

Egész közel megy hozzá. Egymásra merednek, a szuka a láp szélén a sovány lucfenyők között, ő a zsombékon, ahol mély a hó. A szuka testtartása láttán fölkészül, hogy gyors, de nem túl szilaj lépéseket tegyen felé. Megérinthetné az orrát és a pofáját a füle alatt, hogy aztán mögé kerüljön, és nedves orrát a farka alatti csábító, ám titkos helyhez nyomja. De a nőstény hátrál, majd futásnak ered. Odamegy, ahol a szuka állt, és bőségesen vizel. Sokáig fülel, hátha hall olyan hangokat, amelyek elárulják, hogy a nőstény egy falka tagja-e.

Ekkor hívás hangzik fel. Rekedt, öreg hang nagyon messziről. A kongó ének mélyen szól, és vakkantásban végződik. Ismét hatalmába keríti a vágy, vonzza a másik élet. Falkába verődve szembeszállni valakivel, aki túl nagy ahhoz, hogy egyedül elbírjon vele. A meleg húsból táplálkozni. A zsákmány azonban nem lehet az övé, mert egy öreg hím morgása és vicsorgása elűzi. Ez veszélyes. Megint hallja a kan rekedt hangját, a szuka eltűnik a lucfenyők között. Egy falka tagja, és engedelmeskedik. A falka mozgó melegében nehéz lesz hozzáférni. Nem követi, mert tudja, meg kell várnia, amíg az erős jelenlétét megérezve megint kitör. Olyan közel vár, amilyen közel csak mer.

Amikor teljesen fölébredtem, eszembe jutott a szuka nyoma. Nagyon is lehetséges, hogy a bratteni falkában van egy fiatal nőstény. Megpróbált kitörni. Egyenesen ki kellett mondanom: láttam egy farkast.