WILLIAM G. WINKLER

A nagy medve újra támad

William G. Winkler eddig megjelent művei:

A pénzváltó – 2014

A Holland alagút – 2014

Zokog a föld – 2014

A 210-es izotóp – 2014

Sabine – 2017

Lánykereskedők – 2017

Friss hús – 2018

A méreg útja – 2020

Kockázatok és mellékhatások – 2020

A NAGY MEDVE ÚJRA TÁMAD

© William G. Winkler, 2022

Szerkesztő

Bokor Pál

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Címlap

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel az Atlantic Press Kiadó igazgatója

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

E-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

www.atlanticpress.hu

© Atlantic Press Kiadó, 2022

ISBN 978-963-557-051-5

A szereplők, a nevek, az események,
minden, ami ebben a könyvben olvasható,
az írói fantázia szüleménye,
és remélem, hogy az is marad.

William G. Winkler

SZEREPLŐK:

Egyesült Államok

Az Egyesült Államok elnöke

Michael Lambert tengernagy, az elnök nemzetbiztonsági tanácsadója

Bill Saeger ezredes, Lambert segédtisztje

Andrew Kittredge tábornok, a Vezérkari főnökök Egyesített Bizottságának elnöke

Greg Simpson tábornok, a US Air Force főparancsnoka

Matthew Phillips tengernagy, a 6. Flotta parancsnoka

Bill Carlson altengernagy, a tengerészgyalogság parancsnoka

Spencer Coherty dandártábornok, a Különleges Műveleti Erők parancsnoka

Matt Pearson, külügyminiszter

Henderson tábornok, az Avianói légitámaszpont parancsnoka

Bill Connally ezredes, a földi kiszolgáló ezred parancsnoka

Greg Esposito kapitány,

Mark Leetch őrmester

Wayne Gettinger őrvezető

Steven Braun vadászpilóta kapitány

Sergio Romero vadászpilóta

Bill Owens ezredes

James Parker hadnagy

Kevin Spencer CIA ügynök

Bettany Forman tengerészgyalogosnő

NATO

Dave McLoad tábornok, SACEUR, a NATO Egyesült Haderők európai főparancsnoka

Bob Sheffield tengernagy, a helyettese

Bo Sorensen, a NATO főtitkára

Joseph Soares tábornok, a NATO Katonai Bizottságának elnöke

George Metcalf, a NATO mellé kirendelt amerikai nagykövet

Konsztantin Lavropusz görög nagykövet

Sir Thomas Brethen, Nagybritannia nagykövete

Gordon Makriosz, Ciprus nagykövete

Mattias Käit észt nagykövet

OROSZORSZÁG

Az Oroszországi Föderáció elnöke

Msztyiszlav Grigorjevics Manerov, az elnök magántitkára

Roman Vasziljevics Petrenko, a Biztonsági Tanács titkára

Valerij Izbegovics Ramulov marsall, vezérkari főnök

Anatolij Pavlovics Zsarov, hadügyminiszter

Jurij Popov, az utódja

Aszlan Karantyevics Muzurajev pénzügyminiszter

Jevgenyij Nyikityin, külügyminiszter

Sztyepan Mircsuk, belügyminiszter

Igor Romanovics Belinszkij, az FSZR (Szövetségi Külföldi Hírszerző Szolgálat) elnöke

Borisz Lebegyev tábornok, a légierők marsallja

Kalinov tengernagy, a haditengerészet parancsnoka

Kovalenko vezérőrnagy, a GRU (Katonai Felderítő Csoportfőnökség) vezetője

Szergej Vatunyin elsőosztályú kapitány, az Admiral Naumov parancsnoka

Sztyepan Kocseruk ezredes, a Légvédelmi Főparancsnokság ügyeletes tisztje

Alekszandr Gubocskin, alias Joe O’Hara, az FSZR Szpecnaz őrnagya

Válecska, az FSZR hadnagyi rangú ügynöknője

Sztyepan Bajdakur, komputer szakértő

UKRAJNA

Ondrej Mihalko, vadászpilóta

Olena Piscsuk, orvosnő

Ivan Szalo, orvos

Borisz, provokátor

Olga Csubajeva

Szvetlána Csubajeva

ÉSZTORSZÁG

Sanna Kaljualid, miniszterelnöknő

Maret Mäa tábornok, a vezérkar főnöke

Jarmo Ahpumera tengernagy, a hadiflotta parancsnoka

Märten Kuusk, külügyminiszter

Stella Puri, washingtoni nagykövetnő

Elmar Pick, a Terrorelhárítási Központ vezetője

Arkagyij Novikov, az észtországi orosz kisebbség pártjának elnöke,

Avins Savaluekis, partizán parancsnok

Katrina Kipu, hadnagynő

Erki Vernik, őrmester

1.

Prága belvárosa,
május 10, szerda, 12:00

A déli nap sugarai kényeztették a prágai tornyokat. Hálából a tornyok arany színbe öltöztek, igazolva ezzel az „Arany Prága” nevet.

Bill Owens ezredes, az amerikai Különleges Műveleti Erők törzsparancsnoka nem először járt Prágában, de még mindig nem tudott betelni a város szépségével. Ezúttal csak rövid látogatásra érkezett: azért küldték ide, hogy találkozzon egy Moszkvában dolgozó beépített emberükkel, aki egy nemzetközi futballmeccs ürügyén utazott Prágába.

A találkozóra az Óvárosban került sor, Owens szállodájának, a Hotel Josefnek a közelében lévő Kommunizmus Múzeumában. A moszkvai ügynök időben érkezett, de nagyon sietett. A Savarin palotában lévő múzeum Utópia termében leült egy padra, de pár pillanat múlva felállt, ott felejtve a Lidové Noviny című napilap vasárnapi vastag számát. Távozása után Owens is leült a padra, rövidesen ő is felállt és kezében az újsággal, lassú kimért léptekkel távozott. Visszatérve szállodai szobájába, kiterítette ágyán az újságot és kivette belőle a sportrovat második oldalára ragasztott vékony fémlemezt, egy papírvékony pendrive-ot, amit csak a Különleges Műveleti Erők Fort Bragg-ban lévő központjában tudnak letölteni.

Owens a cseh légitársaság másnapi első járatával Bécsbe repült, majd onnan az Austrian Airlines-al az amerikai fővárosba, Washington D.C.-be. Innen egy katonai szállítógép vitte Fort Braggbe. A központban letöltötték a pendrive-ot, a rajta levő Pdf dokumentumot átformázták Wordbe, és a szöveget azonnal továbbították az elnök nemzetbiztonsági tanácsadójának.

Az Észak-Karolina-i Fort Bragg bázis egyike a világ legnagyobb katonai támaszpontjainak, több mint ötvenezer katona állomáshelye. 1918-ban alapították tüzérségi gyakorlótérként. Az évek során feladatai egyre bővültek és a második világháború idején már több mint százötvenezer katonának adott otthont. A háború után eleinte csak a 82. Ejtőernyős Hadosztály volt ott, majd 1951-ben itt aktiválták a XVIII. Ejtőernyős Hadtestet. 1952-től pedig a nem konvencionális hadviselés egységeit szervezték meg a támaszponton. Ez lett a pszichológiai hadviselés központja, majd a Különleges Műveleti Erők főhadiszállása.

A központ John F. Kennedy Különleges Hadviselési Iskola és Központ néven működik. A ’70-es években fokozatosan összevonták az amerikai hadsereg más különleges képzési központjaival, például a civil kapcsolatokért felelős központtal. Nevét 1985-ben vette fel. Itt található az Egyesült Államok Különleges Erőinek parancsnoksága is (USSOCOM – United States Special Operations Command). A törvényhozás a különleges erőket egyenjogúsította a fegyveres erők más fegyvernemeivel, mi több, azok fölé emelte és haderőnemmé nyilvánította őket.

Bill Owens gyerekkora nem volt egyszerű, nehezen állt a saját lábára. Apja legtöbbször részegen jött haza, ilyenkor verte az anyját, és ha még maradt ereje, a két fiát is. Részegeskedése miatt mindegyik munkahelyéről kihajították, ami újabb ürügy volt a verésekre. Bill három évvel idősebb bátyja, Patrick, amint elérte a tizennyolcadik születésnapját, elment otthonról, beállt katonának, de első bevetésén Vietnámban elesett. Az apa akkor már deliriuma végnapjaiban feküdt otthon, anyja a közeli vasgyárba ment dolgozni, hogy valami pénzt hozzon a házhoz.

Patrick példáját követve, Bill is beállt a hadseregbe. A haditengerészethez került, ott is a szigorúságáról hírhedt tengerészgyalogsághoz. Elöljárói hamar felfigyeltek rá és a sikeres kiképzés után áthelyezték a tengerészgyalogság központjába, a Pentagon és az arlingtoni temető közelében lévő Henderson Hall-ba. A központban továbbképezték, különösen két idegen nyelv, az orosz és a német elsajátítására fektettek nagy súlyt. Kétéves tanulás után a tengerészgyalogság felderítő ezredéhez került. Feladata külföldi ügynökök beszervezése és irányítása volt.

A beszervezés a kémtevékenység egyik legtöbb sikert ígérő mozzanata, ám az egyik legveszélyesebb is. Különösen, ha a beszervezési kísérlet a kiszemelt személy (általában) ellenséges hazájában történik. Owens sok eredményes akciót hajtott végre és szerencsésen megúszott minden lebukást. Legnagyobb sikere egy orosz férfi beszervezése volt, aki a Kremlben, a hatalom központjában dolgozott. Owens-t pár éve kinevezték a Különleges Műveleti Erők hadászati törzsfőnökének. Ezzel búcsút mondott a beszervezéseknek és az ügynökök irányításának. De ezt a moszkvai kapcsolatot megtartotta, mert az illető csak vele volt hajlandó dolgozni. Így került sor a prágai találkozóra.

2.

Moszkva, a Kreml nagy tanácsterme,
május 12, péntek, 19:00

A hosszú és fagyos tél után ezen a héten Moszkvában lassan enyhülni kezdett az idő. Pénteken már kifejezetten meleg volt, a nőkről lekerültek a bundák, a férfiak fejéről az usankák. A Gorkij park játszótere mögött rügyeztek az orgonák. A Moszkva folyó felől még fújt a hűvös szél, de ez már a tél utolsó próbálkozása volt. A Kreml falán lerakódott hó is megolvadt, a keletkezett piszkos vizet gondos kezek eltakarították.

A Kreml Szpasszkij-tornya alatti kapu őrei merev tisztelgéssel fogadták az egymás után érkező Mercedeseket, melyek az elnök által odarendelt magasrangú vezetőket szállították. Az egyikben Msztyiszláv Grigorjevics Manerov ült, az ő asztaláról származott a Prágában Owens ezredesnek átadott titkos dokumentum, amely a jelen ülés előkészítő irata volt.

Manerov több mint tíz éve szolgált az elnök magántitkáraként és judo edzőpartnereként. Ismerte szokásait, jó és rossz hangulatait, és azt hitte, hogy főnökét már semmi nem tudja kibillenteni az egyensúlyából. Most azonban rá kellett jönnie, hogy az elnök még számára is tartogat meglepetéseket. A máskor többnyire egykedvű és nyugodt férfi több mint egy hete szinte egyfolytában dühöngött. Többször ráüvöltött Manerovra is, aki hálát adott a jóistennek, hogy elmúltak azok az évek, amikor ennél jóval kisebb felhők az elnök hangulatán halálos ítéleteket eredményeztek. A mai értekezlethez Manerov komoly reményeket fűzött. Mindenekelőtt azt remélte, hogy a főnök hangulata végre jobbra fordul. Tegnap ment ki a parancs a résztvevőknek, hogy pénteken este 7 órakor jelenjenek meg az elnök nagy tárgyalójában.

Sorra érkeztek a meghívottak. Elsőként Valerij Ramulov marsall, akit nemrég neveztek ki a fegyveres erők törzsfőnökének. Elődjét az elnök indokolás nélkül menesztette, de mindenki tudta, mitől vált kegyvesztetté: őt tették felelőssé azért, mert nem sikerült végrehajtani az Ukrajna teljes bekebelezésére kidolgozott eredeti tervet.

Megjött Anatolij Zsarov hadügyminiszter is, aki rengeteg kitüntetése ellenére még soha egy puskalövést sem hallott közelről, de ügyes talpnyalóként az ukrajnai „különleges hadművelet” kezdeti kudarcát is alighanem megúszta. Ott volt Jevgenyij Boriszovics Nyikityin külügyminiszter, az elnök régi bizalmasa még a szentpétervári KGB-s időkből és Aszlan Muzurajev, a tatár származású pénzügyminiszter, aki kitűnően tudott együttműködni az Állami Bank ugyancsak tatár eredetű elnöknőjével. Sztyepan Mircsuk belügyminiszter, aki szintén régi KGB-s kollégája volt az elnöknek, két teljes perc késéssel érkezett. Másnál ez megbocsáthatatlan vétség lett volna, de ő megúszta azzal, hogy az elnök egy pillanatra felvonta a szemöldökét.

Utolsóként Roman Vasziljevics Petrenko, a Biztonsági Tanács titkára lépett be a tárgyalóterembe, mintha ezzel is hangsúlyozni akarná, hogy kiemelt hely illeti meg őt az országos vezetők között is. Petrenko a tengerészeti egyetemet végezte el, és már ott beszervezték a KGB-hez, ahol szép karriert futott be és végül tábornoki rangban a szervezet igazgatója lett. Soha nem hordta a tábornoki egyenruhát. Ha valakiben felmerült, hogy az elnök valamilyen oknál fogva már nem vezetheti az országot, a lehetséges utódok mérlegelésekor első helyen Petrenko neve szerepelt. Efféle feltételezések kiszivárgása esetén az elnök bárki mást már régen kivont volna a forgalomból, de Petrenkoval egész felnőtt életükben egymást támogató kollégák és jó barátok voltak.

A meghívott, vagy inkább iderendelt méltóságok most a covid-járvány idején beállított bálnahosszúságú asztal mögött várakoztak, méghozzá elég idegesen. Többen azt találgatták magukban, hogy ki lehet a mai nap esetleges vesztese. Nagyon oda kell figyelniük arra, kit hogyan szólít meg az elnök. Akit tegez és keresztnevén szólít, az nyugodtan alhat, legalábbis egyelőre. Akit kereszt- és apai nevén szólít, azt tiszteli, de nem igazán kedveli. Akinek pedig csak a vezetékneve hangzik el, az jól teszi, ha vigyáz minden szavára és magára. Szokás szerint állva várták az elnök érkezését.

Ahogy a tárgyaló helyiségbe nyíló hatalmas aranyozott ajtó kitárult, két magas, feszes vigyázzban álló, aranybojtokkal cicomázott egyenruhát viselő testőr között rugalmas léptekkel bejött az elnök. Sápadt arcával, kicsit tatárosan keskenyvágású, hideg kék szemeivel áldozatára leső róka benyomását keltette. Szokásos sötét öltönyét viselte, fehér inggel és kék nyakkendővel. Alacsony, de izmos alakja elárulta, hogy még mindig rendszeresen edzi magát.

– Üljenek le! – mondta szárazon.

Miután mindenki elfoglalta a helyét, Manerov, a titkár, az elnök mögé ült egy kis asztalhoz és előkészítette jegyzetfüzetét, hogy rögzítse majd az elhangzó utasításokat. Az elnök köhintett egyet, és anélkül, hogy üdvözölte volna a megjelenteket, kissé hadaró, gyors beszédével azonnal a tárgyra tért.

– Az ukrajnai blamázs mindnyájuk felelőssége. Most jóvá kell tenniük az országunkat ért szégyent. Jevgenyij, – fordult a külügyminiszterhez – mit kell tudni a legújabb külföldi visszhangról?

– Nem olyan rossz. Végülis az ukránok kénytelenek voltak végleg lemondani a Krímről, tudomásul venni a köztársaságok kikiáltását és elismerését részünkről Novorosszijaként. Kénytelenek voltak továbbá bevezetni az ukrán mellett az orosz, a magyar és a tatár nyelvek egyenjogú használatát. Végül, de nem utolsó sorban, sikerült lemondatni az elnöküket. Utódja, mint tudjuk, dúsgazdag üzletember, akinek komoly érdekeltségei vannak Oroszországban, tehát olyan személy, akinek nem érdeke velünk kötözködni.

– Aszlan Karantyevics – fordult az elnök a pénzügyminiszterhez – hogy állunk pénzügyileg most, hogy a legtöbb szankciót feloldották?

– Jól, Elnök úr, megszűnt az Állami Bank zárolása, újra használhatjuk a SWIFT rendszer előnyeit….

– Nekem ne a szerszámokról beszéljen, hanem arról, mit jelent az, hogy használhatjuk a pénzünket? Röviden.

– Igenis, Elnök úr – hangzott a készségesnek szánt válasz. – Mindössze egy megoldatlan probléma maradt. A rubel árfolyamát, mely eleinte folyamatosan emelkedett, majd nagyot zuhant, még nem sikerült visszaállítanunk a háború előttire.

– Ezt én is tudom, de maga már megint háborúról beszél! – csattant fel az elnök – Mintha nem tudná, hogy nem véletlenül neveztük különleges hadműveletnek az eddigieket. A háború majd most következik. Önök ezért vannak itt. Ramulov, ismertesse a tervet, amit a múlt héten elém terjesztett.

A marsall feltette drótkeretes szemüvegét és katonás hangon megszólalt:

– A Szabad Út fedőnevű hadművelet első lépéseként masszív elektronikus támadással kikapcsoljuk a NATO radarjait. Az eredeti elképzelés a Svédországhoz tartozó Gotland sziget elfoglalása lett volna, de Svédország időközben belépett a NATO-ba, ezért a terveket átdolgoztuk. Ehelyett az Észtországhoz tartozó Hiiumaa sziget lesz a célpont. A sziget északnyugati csücskén lévő Kärdla kikötőben támaszpontot létesítünk. Ezzel biztosítjuk fölényünket a Balti-tenger nyugati bejáratánál. S-400 föld-levegő rakétákat és K-300 „Bastion” tipusú, hajók elleni rakétarendszert szállítunk oda. Így 400 km sugarú területen ellenőrzésünk alá kerül a Balti-tenger feletti légtér és a vizi közlekedés. A következő lépés az úgynevezett Suwalki folyosó elfoglalása lesz.

Az értekezlet előtt falra függesztett nagy térképhez lépve folytatta:

– Litvániát és Lengyelországot egy körülbelül 60 kilométer hosszú határ köti össze, melynek lengyel oldalán fekszik a 70.000 lakosú Suwalki város. A két szomszédos országnak nincs több közös határa, mert nyugatról az orosz Kalinyingrád, kelet felől pedig Belorusszia ékelődik közéjük. Ezen a hegyes-völgyes, mocsaras szoroson keresztül halad át több fontos nemzetközi út, egy vasútvonal és egy magasfeszültségű távvezeték, az egyetlen elektromos áram kapcsolat a balti országok és Közép-Európa között. 2020-ban a fehérorosz felkeléseket jelentős részben éppen a Suwalki szoroson keresztül odaküldött orosz hadseregtest segítségével tudtuk elfojtani. Azóta országunk és Belorusszia légvédelmi és rakétavédelmi rendszerét sikerült integrálnunk. Kalinyingrádban áll egy hatalmas radarberendezésünk, amelynek a feladata a Nyugat felől jövő ballisztikus rakéták időben való jelzése. Keletebbre, a belorusz Wilejka mellett 350 tisztünk irányításával egy 1.000 kilowatt teljesítményű hosszúhullámú rádióadó működik, ennek a hatótávolsága 10.000 kilométer. Segítségével az Atlanti-óceánban tevékenykedő tengeralattjáróinkat irányítjuk.

A feladat tehát ennek a folyosónak az elfoglalása.  Ezt az összeköttetést kell elvágni részben a 65 kilométerre fekvő Kalinyingrádból érkező földi egységek, részben a Kelet felől, Belorussziából támadó csapatok segítségével, a Kalinyingrádból felszálló harci gépek fedezete alatt. A balti országok így teljesen el lesznek szigetelve NATO-beli szövetségeseiktől.

A továbbiakban gyorsan mozgó különleges egységek és ejtőernyősök elfoglalják a három balti fővárost: Tallinnt, Rigát és Vilniust. Végül pedig a nyugati védelmi körzetben állomásozó reguláris egységek bevonulnak a három balti országba. Ezzel megszűnik a három önálló köztársaság. Ezek ismét Oroszországhoz csatlakoznak majd, ahogyan az Ukrajnában történt. Bár „köztársaságnak” nevezik magukat, gyakorlatilag hozzánk tartoznak.

A marsall beszámolóját zavart hallgatás követte. Végül a külügyminiszter szólalt meg:

– Jól értem, Elnök úr, hogy a NATO elleni háborúról beszélünk?

– Pontosan így van. És ha megfelelő előkészítés után gyorsan és hatékonyan lépünk, akkor visszaszerezhetjük a három balti országot. Ezzel visszaállítjuk a Szovjetunió nyugati határait.

Az elnök a hadügyminiszterhez fordult:

– Anatolij Pavlovics, a kulcskérdés itt az, hogy milyen ellenállásra kell számítanunk a NATO részéről.

– A hírszerzésünk és elemzőink szerint mindenek előtt kizárható, hogy nukleáris fegyvereket vessenek be, feltéve, hogy mi nem tesszük azt, akár kis hatótávolságú taktikai, akár stratégiai rakétáinkkal. A biztosíték erre többek között az, hogy négy atommeghajtású tengeralattjárónk, amelyek nukleáris töltettel felszerelt irányított robotrakétákat hordoznak, az Atlanti-óceán alatt tartózkodik és bármikor bevethető az USA stratégiai célpontjai ellen. A Balti-tengeren nincs amerikai repülőgépanyahajó, csak német fregattok és a skandináv államok, Svédország, Norvégia és Finnország magasabb hajóegységei vannak ott. Balti flottánk a Hiiumaa sziget elfoglalása után az ott elhelyezett rakétarendszerek segítségével ezeket semlegesítheti. És amint sikerült kikapcsolni a NATO északkelet-európai radarrendszerét, légifölényünk biztosított. Különleges egységeinkkel és ejtőernyőseinkkel szemben a NATO számításaink szerint nem tud komoly ellenállást kifejteni. Sajnos más a helyzet a reguláris csapatokkal.

– Hogy érti ezt?

– Az ukrajnai speciális művelet, bármilyen sajnálatos, bebizonyította, hogy gépesített gyalogságunk és páncélos egységeink messze nem érik el azt a szintet, amit elvárunk tőlük.

– És ez kinek a felelőssége? – fakadt ki az elnök.

– A Honvédelmi Minisztériumé és az enyém, mint honvédelmi miniszteré. Mindent megteszünk annak érdekében, hogy reguláris egységeink harckészsége mielőbb elérje a megfelelő színvonalat.

Mielőtt az elnök szabadjára engedhette volna ismét fortyogó indulatait, megszólalt Ramulov marsall:

– Elnök úr, ha megengedi, éppen emiatt alakítottuk terveinket úgy, hogy a reguláris alakulatok csak az utolsó szakaszban kapcsolódjanak be a harcba.

Kicsit megnyugodva, az elnök most a külügyminiszterhez intézte kérdését:

– Zsenya, halljuk, hogy milyen nemzetközi visszhangra kell számítanunk. Illúzióim persze nincsenek…

– Természetesen óriási lesz a felháborodás, de ezt megszoktuk. Kemény szankciók is következhetnek, de teljesen valószínűtlen, hogy túlmenjenek azokon, amik az ukrajnai műveletet követték. Egyszerűen nincs több lehetőségük. A szankciók pedig a különleges hadművelet idején szerzett tapasztalatok szerint a Nyugatnak ugyanannyit vagy többet ártanak mint nekünk. Feltehető továbbá, hogy ha azonnal elzárjuk a gáz- és olajcsapot, leállítjuk a szén-, nikkel-, aluminium- és kobaltszállításokat, akkor azt rettenetesen megszenvedi a nyugat-európai gazdaság. A kontinens amúgy sem egységes. A görögök és Ciprus is a zsebünkben vannak. Ha pedig Franciaországban Le Pen végre legyőzi a riválisait, ez az ország kiesik a velünk szemben álló frontból. Olaszországban is kérdéses egy jobboldali kormány magatartása.

Az elnök ismét a pénzügyminiszterre nézett.

– Aszlan Karantyevics, hogy fog kinézni a gazdaság, ha egyik napról a másikra megszűnnek a Jevgenyij Boriszovics által felsorolt export utáni bevételek?

A pénzügyminiszter ezúttal biztosabb talajon mozgott:

– Nem számítok túl nagy nehézségekre. Tovább növelhetjük a Kínának és Indiának a meglévő vezetékeken szállított olaj mennyiségét. Ezen kívül tengeri úton is nagy mennyiségű olajat tudunk eladni a keletázsiai piacokon. Magasabb árakat tudunk elérni, mint a nyugat-európai szerződésekben. És van még egy titkos fegyverünk. Mint emlékezetes, a nyugati szövetségesek azonnali segítségként legalább 40 milliárd dollárt bocsájtottak az ukránok rendelkezésére és további milliárdokat ígérnek. A pénz elosztására bizottságot hoztak létre. Ennek a bizottságnak az elnöke azonban egy ukrán milliárdos. Az illető ukrán állampolgár, de a vagyonának nagy része a donyecki iparban és bányákban fekszik. Két hatalmas acélműve is van Mariupolban, az Azovi-tengeri kikötővárosban, de azok romokban hevernek. Egyik cége, a Metinvest – Ukrajna legnagyobb acélgyártója – nemrég jelentette be, hogy nem tudja teljesíteni szállítási szerződéseit. Nos, a lényeg az, hogy a napokban tárgyaltam vele és megállapodtunk abban, hogyan tudjuk átvenni tőle ezt a hatalmas, rengeteg szabad devizát termelő üzemet, cserébe azért, hogy amint felszabadítottuk a teljes donyecki területet, ő is folytathatja az acélgyártást.

– Jó munka volt. De nem tisztáztuk még mindig a legfontosabb kérdést: hogyan fog reagálni a NATO?

A hadügyminiszter most elérkezettnek látta a pillanatot, hogy bizonyítsa stratégiai elképzeléseinek alaposságát:

– A NATO valóban egzisztenciális fenyegetés ellenünk. De hiába terjeszkedett Keletre, a magja puha. Állandóan a kollektiv védelem elvét hangsúlyozzák, de az egyes országok csak ígérgetik, hogy felemelik a fegyverkezésre szánt összeget a tíz éve elhatározott 2%-ra. Nem tudom elképzelni, hogy az USA, Anglia, vagy Németország vezetői meg mernék kockáztatni, hogy feláldozzák katonáik életét a kis balti országok védelmére. Más kérdés, hogy ezek a politikusok, akik miatt ma a NATO képtelen megvédeni európai tagjait, eltűnhetnek a színtérről és az új vezetők sokkal veszélyesebbé tehetik a szövetséget a számunkra.

– Ez is indokolja, hogy mielőbb megindítsuk a hadműveletet – bólintott az elnök. – Marad akkor az utolsó kérdés: hogyan fogadja a mi lakosságunk a harcok folytatását, milyen ellenzéki megmozdulásokra kell számítani. Sztyepan?

A belügyminiszter határozott hangon felelt:

– A lakosság döntő többsége az összes felmérés szerint lelkesen támogatta az Ukrajna elleni műveletet. A mozgósítás után ez a lelkesedés valamelyest alábbhagyott, de a többség továbbra is a mi oldalunkon van. Ugyanez várható mindazon hadműveleteknél, melyek célja a régi területeink visszaszerzése. Az ellenzék hangoskodni fog, lehetnek tiltakozások és lokális tüntetések, de ezeket – mint eddig is – tudjuk kezelni.

Az elnök felállt, jelezve, hogy vége az audenciának.

– Msztyiszláv – fordult a titkárához – jegyezd fel: megparancsolom a Szabad Út hadművelet előkészítését. Ramulov marsall, négy héten belül jelentést kérek arról, hogy a hadsereg kész a bevetésre. Köszönöm. Elmehetnek.

Kettesben maradva a titkárával, az elnök már nem volt ilyen magabiztos.

– Msztyiszláv, te hogy értékeled az elhangzottakat?

– Azt hiszem, fönök, hogy őszíntén lelkesednek ezért a kockázatos lépésért.

– Kockázatos? Persze, hogy kockázatos. Mire gondolsz?

– Bizonytalan vagyok, mennyire lehet megbízni a hadügyminiszter ígéretében. Az a kérdés, hogy valóban képes lesz-e rendet csinálni a szárazföldi csapatoknál, emelni a harcképességüket, és mennyire.

– Zsarov? Semennyire. Le is fogom váltani ezt az ökröt, csak arra várok, hogy a marsall jelentse, hogy készek a támadásra. És most kéretem Belinszkijt.

Igor Romanovics Belinszkij, akit az elnök magához rendelt, az FSZB mindenható vezetője volt, de a háttérből az FSZR-t is ő irányította.

Változnak az idők. A KGB, a hírhedt szovjet titkosszolgálat annak idején, 1954 és 1991 között még egy szervezetben egyesítette a belföldi és külföldi hírszerzést, kémelhárítást és a különleges műveleteket. Kilenc főigazgatósága volt, a legfontosabbak feladatai: az elsőé a külföldi hírszerzés, a másodiké a kémelhárítás, az ötödiké pedig politikai rendőrségként az állampolgárok, a média, a kultúra és sport ellenőrzése volt.

A Szovjetunió felbomlása után valamelyest a titkosszolgálatok is átalakultak. Az 1. Főigazgatóság szerepét az FSZR (Szövetségi Hírszerző Szolgálat) vette át, a többi főigazgatóságét pedig az FSZB (Szövetségi Biztonsági Szolgálat). A GRU nevű felderítő csoportfőnökség a hadsereg vezérkarának alárendeltségében működött.

Belinszkij az elnök főnöke volt, amikor az még a KGB tisztjeként tevékenykedett. Jelentős szerepe volt az elnök hatalomra juttatásában is. Azóta is szorosan együttműködtek. Belinszkijtől mindenki, még a legmagasabb rangúak is féltek, de az elnök ezt nem bánta. Megkönnyítette számára az abszolut hatalom gyakorlását.

A legtöbb magas funkcionáriustól eltérően, Belinszkij szerényen élt. Nem tartott igényt saját dácsára a vezető káderek számára fenntartott Moszkva melletti erdőben. Nem ivott, nem dohányzott, nem voltak nőügyei, vele egyidős feleségével a Komszomolszkij sugárúton lakott egy négyszobás lakásban. Mindez támadhatatlanná tette, a legtöbb katonai és politikai vezető nemcsak félt tőle, hanem gyűlölte is ezért. Ezzel szemben ő volt az egyetlen, akivel az elnök maradéktalanul őszínte tudott és mert lenni.

– Igor, kérsz teát?

– Már szóltam a titkárságodon.

– A kocka el van vetve. Támadni fogunk.

– Azt hiszem, igazad van. Előbb-utóbb elkerülhetetlen az összecsapás Amerikával. Minél tovább várunk, annál inkább regenerálódik az USA a kétezres évek elejének káoszából.

– Szükségem van a segítségedre. Itt van Ramulov marsall haditerve, én jónak találom. De egy dolog hiányzik belőle. Még a támadás előtt meg kell puhítanunk a talajt a három balti köztársaságban, aktivizálni kell az orosz kisebbségeket.

– Értem, Vologya. Ezt a feladatot bízd rám! Megvannak az eszközeink.